22 
ERNST VV. SELMER. 
[Nr. 1 
enkelttonelaget omspenner et påfallende smalt tonehelte; den 
laveste tone er G (som avslutning på fallfasen i N 15), den 
høieste er f, altså i alt 10 ht. For dol)ljelttonelagseksemplene 
og under den kombinatoriske (setnings)aksent vil vi senere finne 
at kurven i noen få tilfelle kan kulminere et par ht. høiere (om¬ 
kring g). Samtlige optagelser omspender altså et tonebelte på 
omkring 1 oktav, hvilket må sies å være yderst påfallende og 
tyde på en meget monoton rytmisering i færøisk. Tit sammen¬ 
ligning kan anføres at i det „syngende“ Bergensmål samtlige 
kurver beveget sig innen et tonebelle som begrenses av ytter- 
verdiene og /b altså 25ht., over to oktaver, hvilket jo må ansees 
foi' det normale for den menneskelige talestemme. Også Slav- 
angeroptagelsene omspenner et lignende bredt tonebelte. Under¬ 
søker vi nu i skjemaet under rubrikken: „Melodiens tonebelte“, 
finner vi der angitt hver enkeltoptagelses tonebredde; for en- 
stavelsesordene varierer den mellem 2 og 8 ht., med en gjen- 
nemsnittsverdi av 4,38 ht.; i tostavelsesordene mellem 3 og 8 
ht, (gjsn. 5,44 ht.). Man spoiær altså en tendens til voksende 
tonebelte i forbindelse med større slavelsestal. — Det vil ofte 
vise sig heldig å kunne skjelne mellem heit, midtre og lavt 
toneleie, hvilket skjer på den måte at man opdeler oktaven 
G—g i sine halvtoner [G, Gis, A, osv.) og dividerer med 3; 
på denne måte får vi her et lavt toneleie begrenset av G og 
H, et midtre av H og dis, og et høit av dis og g. Å ansette 
et „midtre nøitralt“ toneleie, midt i midtre toneleie, slik som 
det er blitt gjort i Bg. Bm. S. 7 turde være overflødig i forelig¬ 
gende tilfelle, hvor beltene bare er halvparten så brede som i 
B. Bm. (4 ht. mot 8 ht.). 
Vi tar nu for oss de tre hovedfaser og begynner med 
II. Forslaget. Det ansettes regelmessig i det lave eller midtre 
toneleie, gjennemsnitbg så temmelig nøiaktig på grensen (om¬ 
kring H), med Ais og dis som henholdsvis laveste og høieste 
ytterverdi. Kun i fire optagelser mangler det hett (N 15, N 2, 
N 64 A og B), hvor utvilsomt den stemrneløse anlyd er skyld 
heri. Den gjennemsnitlige forslagsstigning utgjør i de 7 en- 
stavelsesord hvor den finnes 3,29 ht., varierende mellem 1 og 5 
ht., i tostavelsesordene 4,17 ht., varierende mellem 1 og 6 ht., 
i trestavelsesordet 6 ht. Man sporer således her, likesom i 
B Bm. (S. 26) at „forslaget synes å bli mere utpreget og opvise 
sterkere stigning i to- og flerstavelsesoi'd enn i enstavelsesord“. 
Det er kanskje også verdt å legge meiTe til at i de eksempler 
