24 
ERNST W. SELMER. 
[Nr. 1 
satsdifference^, hvor de negative verdier angir forskjellen mellem 
fallets avsats og forslagets ansaU, og hvor 0 angir jevnhøide. 
Enstavelsesordene opviser 4 negative og 4 nullverdier, to (og fler)- 
stavelsesordene 2 positive, 5 negative og 3 nullverdier. De posi¬ 
tive verdier er i begge tilfelle fremkommet ved at fallfasen 
niMngler, altså ikke derved at en forhåndenværende fallfase er 
blitt avsatt høiere enn førslagets ansats. Den gjennemsnitlige 
fhst. er for enstavelsesordene 0,65 (fluktuerende mellem 0,30 og 
1,67), i tostavelsesordene 0,29 (var. mel. 0,12 og 0,56). Sammen¬ 
ligner vi hermed de tilsvarende shst. under rubrikken II Forslag 
(ovenfor S. 23), så finner vi for enstavelsesord gjennemsnitlig 
0,29 shst. og for to- (og fler)stavelsesord gjsn.verdien 0,19 shst. 
I begge grupper opviser altså fallfasen for sin fhst. betydelig 
større talverdier (0,56 og 0,29) enn forslagsfasens shst. (0,29 og 
0,19). Under henvisning til den i Bg. Bm. S. 27—28 anførte 
argumentasjon kan man herav dra den slutning at det fær. for¬ 
slag (II) med sin jevnere, roligere stigning ikke har karakteren 
av et musikalsk forslag, men må anses som en fase, fullt jevn¬ 
byrdig med III og IV. Av det foreliggende materiale er det 
kanskje utilrådelig å dra noen slutninger m. h. t. hvilken av 
disse to faser har forrangen; man kunde fristes å gjøre det med 
fallet (V) søm jo er den absolutt hyppigst forekommende fase. 
Men da muligens slutningskadencen i leksikalsk uttale av isolerte 
ord kan ha gjort sig gjeldende, er det hensiktsmessigst å la 
prioriteten være uavgjort. 
En kortfattet definisjon av det fær. enkelttonelag i leksikalsk 
uttale av isolerte ord (den spontane musikalske aksent) vilde i 
henhold til ovenstående analyse av de enkelte faser få følgende 
ordlyd: 
Det færøiske enkelttonelag i leksikalsk uttale ojwiser i sin 
fulle form et kurveforlø]), sammensatt av op til fem faser. Av 
disse kan ansatsen (1) og ansatsen (V) settes ut av betraktning 
som uvesentlige, mens de øvrige tre: forslag (II), høileie (111) 
og fall (IV) synes å være omtrent jevnbyrdige. Forslaget an¬ 
settes på grensen mellem det lave og midtre toneleie, høileiet 
holdes (hvor det finnes) i det liøie toneleie og fallet avsettes i 
det dy 2 )e toneleie eller ofte i jevnhøide med forslagets ansats- 
høide. Tonebeltet, innenfor hvilket kurven løper, er 
smalt (omtrent 1 oktav). 
