DE FÆRØISKE TONELAG. 
27 
1924] 
en forslaglignende ansats i høit toneleie finner vi på N 58,2,3 
et fall f—c ned til det stemmeløse N 58,4 (5 ht.: 6 hsk. — 0,83 
fhsl.). Så gjenoptas tonekurven på N 58,6 efter et tonespj’ang 
c-f på N 58,4 og 5 og stiger videre ut mot slutten av N58,6 
hvor vi finner den i Bergensoptagelsene så hyppig konstaterte 
stemmeløse off-glide av en vokal foran stemmeløs konsonant. 
Vi får altså en samlet stigningsfase (cfr. Kria- og Bergens- 
optagelsene!) e fis (6 ht.: 44 hsk. = 0,14 shst.), hvor stigningen 
avsettes høiere enn fallets ansats, altså med „stigningsoverskLidd“ 
som i alm. Kristianiadobbelttonelag („M. og M.“ S. 73). Den 
høist påfallende kurveform som ikke gjenfinnes i noen av de 
herhenhørende optagelser, skyldes muligens den omstendighet at 
ordet (som jo er nt. låneord) virket fremmed og uvant for forsøks¬ 
personen, som derfor rimeligvis blev influeret av .sine (øst)-norske 
omgivelser under optagelsen. 
En ny variasjon frembyr JN 22 et bicompositum. 
hvis annet ledd gjenfinnes som simplex ovenfor under N 2. 
Efter et forslag ds—f (4 ht.: 4,5 hsk. = 0,89 shst.) gjør man 
rettest i å betrakte hele kurvestykket N 22,2—8 som et høileie, 
fluktuerende i beltet d-f. Vi ser da bort fra den midlertidige 
synken ned til klusillukket på N 22,4. Det er meget påfallende 
at et så forholdsvis langt kurvestykke fluktuerer så monotont i 
et meget smalt tonebelte. Påfallende er også overensstemmelsen 
i kurveform mellem simplex N 2 og b-leddet N 22,6-8, bortsett 
fra det dype fall i slutten av N 2. I b-leddet løper dessuten 
kurven gjennemsnitlig 2 ht. høiere enn de tilsvarende partier'i 
N 2. Det ser således ut som om komposisjonsprinsippet i færøisk 
ikke helt har formådd å skape noe ensartet av de integierende 
simplicier, som billedlig talt blir „skjøvet sammen“, uten å opgi 
sine rytmiske eiendommeligheter. Hvorledes helt nye kurve- 
foimei opstår i composita, når a- og b-leddet som simplicia 
hadde en- eller tostavelseslonelag er påvist for en rekke tilfelle 
både i M. M. og Bg. Bm. 
N 59 er bestemt flertalsform til N 58, men avviker ikke 
desto mindre i høi grad i sin kurveform. Til nød kan vi påvise 
en viss overensstemmelse mellem første stavelse i begge ord 
(N 58,1 3 og N 59, 1 — 3) med fallende kurve, ansatt i høit tone¬ 
leie. Men i motsetning til N 58, hvor som ovenfor skildret 
kurven steg i resten av ordet, faller den i N 59,6—9 forholdsvis 
jevnt nedover og avsettes med en stemmeløs é-lyd (ved N 59,10). 
