29 
DE FÆRØISKE TONEEAC. 
II. Den kombinatorisk betingede musikalske 
aksent. 
På grunnlag av en rekke optagelser av isolerte ord har vi 
i den foregående fremstilling søkt å analysere de færøiske tonelag 
og å gi en kortfattet definisjon av deres struktur, fasetall og 
faseform. Vi går nu over til å undersøke en rekke korte ord- 
grupper og setninger som inneholder dels det ordmateriale som 
vi alt har undersøkt som isolerte optagelser i foregående avsnitt, 
dels en rekke „dubletter“ (d. v. s. homofone ord, hvis eneste for¬ 
skjell er av musikalsk art: en- og tostavelsestonelag). Disse 
dubletter forekommer i regelen i hver sin ordgruppe (setning), 
leilighetsvis også kombinert i samme. I sistnevnte tilfelle (N 66, 
81, 82 og 83) er der imidlertid efter min mening en fare for 
„antithetisk melodisering“ eller „kontrasttone“ forhånden, slik 
som vi kan konstatere det i de fleste sprog høi og 
fattig og \_rik'^ o. 1.). Når denne kontrasttone utvikler sig 
i slike dublettgrupper må det selvfølgelig skyldes den omsten¬ 
dighet at forsøkspersonen under optagelsen er (eller blir) op- 
merksom på at to homofone lydgrupper (må) uttales med for¬ 
skjellig melodiføring og derfor behandler dem som „kontraster“ 
av typen høi — lav, fattig—rik og anbringer dem i henholdsvis 
høiere og lavere toneleie. 
En annen faktor som til en viss grad må komme i be¬ 
traktning ved analysen av ordaksenten i dens forhold til setnings- 
aksenten er ordets plass som første (midtre) eller siste ledd 
i den i disse optagelser gjennemgående toleddede forbindelse. 
Der spores nemlig gje[inemgående en mere eller mindre utpreget 
slutningskadence i disse relativt affektløst talte ordgrupper. I 
Bg Bm. S. 52 ff. gikk undersøkelsen vesentlig ut på å konsta¬ 
tere de endringer i tonelagene som skyldtes vekslende dynamisk 
fremhevelse av en setnings forskjellige ledd, som uttrykk for 
vekslende stemninger, dommer og meninger. I Bergensmålet 
