1924] 
DE FÆROISKE TONELAG. 37 
predikatet må formodes å begynne. (1 ht.: 16 hsk. = 0,06 
fhst.). Den bomofone dobbelttonelagsgruppe 76,7—9 opviser 
ved begynnelsen av N 76,7 et merkelig dypt søkk som muligens 
kan skyldes „Schlotterbewegungen“ i strupehodet som substitutt 
for et mere eller mindre „stimmhaftes Tilstedeværelsen av 
et sådant stemt li bar jeg også trodd å kunne konstatere ved 
tidligere eksperimentelle undersøkelser av andre norske målføre 
(smlgn. f. eks. NK 49,4, M. og M. S. 67). Vi må da også i final- 
stillet tonelagsord på N76,7 ansette forslaget ca. H—d (3 ht.: 
4,5 hsk. = 0,67 shst.), høileie fluktuerende omkring d (18,5 hsk.) 
og fallet d~F (9 ht.: 30 hsk. = 0,30 fhst.). 
Nogenlunde tilsvarende er forholdene i gruppen N 77 og 
N 78. Efter den st^mmeløse media h ansettes på N 77,2 for¬ 
slaget cis e (3 ht.: 3,5 hsk. =0,86 shst.), derpå et kort høileie 
ved e (ca. 4 hsk.), fulgt av et fall som efter et midlertidig søkk 
iied til cis (ved slutten av N77,2) blir delvis rekapitulert og 
avsatt ved d, midt i N 77,5; samlet fall e-d (2 ht.: 29 hsk. 
0,07 shst.). De*» siste stigende halvdel av 77,5 lægner vi 
ikke med til tonelagsgruppen, og det av følgende grunn: den 
påfølgende lyd N77,6 (e(r)j skulde normalt være stemt, men er 
ved progressiv assimilasjon til det følgende s blit stemmeløst 
og har regressivt påvirket JN 77,5 og hevet dennes tonekurve 
en smule. Den slags forskyvninger av sonoriteten og tonalitets- 
hevegelsen, fremover eller bakover, forekommer hyppig i setnings- 
sammenhengen og fortjente å bli gjort til gjenstand for en inn- 
gående eksperimentel setningsfonetisk undersøkelse, som muli¬ 
gens også vilde bidra til a kaste lys over det lydfysiologiske 
gi unnlag for den sonoritetsforskyvningsprocess som benevnes Ver- 
ners lov. I N 78 finner vi på det finale tonelagsord N 78,5—9 
^amme tre faser som i N 76, men mens der søkket skyldtes et 
(formode!) „stemt skyldes det her belglyden i et (sekundært, 
i stemte omgivelser opstått) stemt b. Vi får således de tre faser: 
forslaget c e (4 ht.: 6 hsk. = 0,67 shst.), høileie omkring e 
(6 hsk.) og fallet e—Gis (8 ht.: 36,5 hsk. = 0,22 fhst.). 
I følgende gruppe forekommer dublettene i samme setning, 
i front- og finalstilling; i tre av dem (N 81, JN 82, N 83) kun 
skilt fra hverandre ved predikat (og et par små ord); i det fjerde 
(N 66) st:ir dublettene henholdsvis i spissen og slutten av en 
lengre periode. Som antydet S. 29 er her antitetisk kontrast- 
tone å vente. 
