1924] 
49 
DE FÆRØISKE TONELAG 
Slutning. 
Den foregående undersøkelse har vist oss, at det dobbelte 
tonelag ikke kan sies å avvike fra det enkelte. Man kan da 
fristes til å spørre: Er det berettiget, overhodet å tale om to 
tonelag i et målføre, eller sprog som ikke synes å ha bevaret 
noen forskjell? Og dernest: Er det det enkelte etler det dob¬ 
belte tonelag hvis maktområde er blitt utvidet på det annets 
bekostning? 
Svaret på det første spørsmål må selvfølgelig blb at alt tater 
for at en norsk kolonisasjonsdialekt har medført, utviklet og en 
tid lang bevaret de ord- og setningsmelodiske eiendommeligheter 
som fantes i hjemlandet, i dette tilfelle ganske sikkert de to tone¬ 
lag. Når sammenfall — hvad der forøvrig bestrides av enkelte 
auditivt arbeidende forskere — synes å være inntrådt, eller 
kanskje forsiktigere uttrykt: er i ferd med å in tre, i den yngste 
sprogperiode, må dette rimeligvis skylde-s sekundært tilkomne 
faktorer. Og det ligger da nær å anta, at dansken hvor jo 
som bekjent den melodiske forskjell mellem de to tonelag ikke 
finnes, gjennem skole og embedsverk har påvirket det norske 
ulflylteimålføre på den isolerte øgruppe, hvor en intim forbin¬ 
delse med og påvirkning av hjemlandets mere nærbeslektede 
målføre var utelukket eller i hvert fall vanskeliggjort. 
Det annet spørsmål må besvares på basis av de her fore¬ 
tatte og analyserte eksperimentelle undersøkelser. Det færøiske 
enkelttonelag opviste både i leksikalsk og kombinatorisk uttale 
visse utpregede felles kjennetegn som manglet ved det leksikalske 
dobbelttonelag. Og da det siste i kombinatorisk uttale viste stor 
overensstemmelse med det kombinat. (og leksik.) enkelttonelag. 
Vid.-Selsk. Forh, 1924. Nr. i. 
4 
