1 vår dialekt- og sprogforskiiing brukes uttrykkene „hårde“ 
og „bløte“ konsonanter ofte på en måte som viser at man ikke 
helt har trengt til bunns i disse fenomener og vesentlig har nøiet 
sig med subjektivt, auditivt skjønn. Følgen herav er at der for 
en stor del hersker en beklagelig usikkerhet og forvirring på 
dette punkt, og at man aldri kan være helt sikker på hvad de 
forskjellige forskere mener når de anvender disse adjektiver. — 
1 sin „Oversigt over de norske bygdemål“ er A. B. Larsen for 
slvidt på den sikre side, når han S. 15 og 16 sier om -B, 
at de er „mellemting“ av henholdsvis p, t, k og b, g. Han 
er i delvis overensstemmelse med Storm som i „Norve»ia“ 
(I, S. 30, smlgn. også S. 75, 76, 83, 85, 142, 143) definerer g 
som „halvstemte“ lyd, hvor stemmelyden „blot er halv eller 
delvis tilstede^. Sådanne halvstemte lyd synes særlig å høre 
hjemme i grenseegnen mellem den „bløte“ kyststripe og de 
uorden- og østenfor tilstøtende „hårde“ områder, og synes efter 
dette nærmest å måtte forklares som „kontaminasjonsformer‘‘ 
eller overgangsformer mellem områder med helt sonor og helt 
stemmeløs artikulasjon. At fenomenet ikke med uomgjengelig 
nødvendighet behøver å være knyttet til denne betingelse frem¬ 
går av at „en lignende udtale synes at være opstaaet i Helge¬ 
land (ibid. S. 30), samt i Støren, Singsås, Selbu (Larsen, S. 15, 
16 samt 89). — Mest forsiktig av alle har dog Ross dehnert 
disse lyddannelser ^ygdemål I, 17-19). Også han taler om 
„millomljodar — næmast innme skilgarden“ som er „halvt klang- 
føie . Karakteristisk for forholdene er det også at „sumstad, 
t. d. i Hægebostad i Li[sta Futerike] kann der vera villråd, 
soleis at dei klangføj-e vert pusta fram te klangløyse: laka mad 
(mddt ell manY, d. v. s. at grensen mellem de „hårde“ og „bløte“ 
klusilkategoriei' er så utvisket at der foregår forskyvinger til 
begge hold. Man minnes her uvilkårlig den velkjente sachsiske 
uttale av høitysk p, t, k og å, d, g og de komiske forvekslinger 
