4 
ERNST W. SELMER 
[Nr. 3 
som man hyppig kan konstatere: Dentenz for Tendenz, tst Dee 
trin^ (Thee drw) osv. - Hvor liten vekt Ross tillegger denne 
veksel mellem helt klangføre, halvt klangløse og klangløse vari¬ 
anter fremgår av S. 19, hvor han sier at „denne ovringi er 
ubrukeleg te maalskil. - Um te dømes, eit menne i Hægebostad 
seie jæHå — — —, eit anna jæ^då, eit tridje jæ i)å, so gaaer 
øvrae dette knapt: i næste ougnehlinken seie den fyrste kann- 
hende jæ\lå osf.“ — Og i XIV (Vestegdernaal) S. 79 konstaterer 
han vakling i ett og samme ord alt efter de lydlige omgivelser: 
oi oben dør, men d(æ)n opna døra. - Derimot heter det i A 
(Rygemaal) S. 104: „N. p. t, k hev vorte klangføre, hev vorte 
h, d, g ell halvt klangføre b, d, g \ sydre helvti av Ryfylke o 
pka Jædren_“• Her har Storm en avvikende opfatmng: 
I^de sydvestlige Kystmaal-«ndes som bekjent 
”bløde“ Konsonanter for „haarde“ som i Dansk, især som enkelt 
konsonant efter enkelt Vokal, saaledes ogsaa h for {S. 75), d 
for enkelt t (S. 83), g for li (S. 142). i 11 
På den annen side må man heller ikke glemme at de eldre 
forskere forlengst med forbausende skarpt øre har sporet den 
eksperimentelt lett påviselige desonorisasjon av opr. i innlyd 
stemte h, d, g når de treder i absolut utlyd; cfr. f. eks. Storm, 
Norvegia I, 68: „I Udlyden efter lang Vokal, som i dag, skog 
er Stemmelyden næsten fra Begyndelsesøieblikket temmelig svæk- 
ket og forstummer aldeles i Slutningen, saa at der høres dag , 
undertiden endog en Mellemlyd; ddgk eller ddø.^^ Dette er 
selvfølgelig å opfatle som et mere eller mindre generelt optre- 
dende fenomen, beroende på det menneskelige taleorgans lett- 
forklarlige mangel på absolut synchrone larynx- og munnartiku- 
lasjoner (Smlgn. hertil Broch og Selmers: „Håndbok i elem. fon.“, 
S. 78 ff.). _ Men såvidt jeg kan se, har vår eldre dialektforskning 
ikke tatt alle konsekvenser av denne konstaterte herdelse i utlyd. 
Den gjør det meget vanskelig, for ikke å si umulig, ad audi¬ 
tiv vei å anvende finale klusiler som bevis for eller mot 
tilstedeværelsen av „hårde“, henholdsvis „bløte“ konsonanter i 
et målføre hvor disse klusiler (NB. < germ. ih t, k) i medial 
stilling er „mellemting“ mellem klangføre og klangløse lyd, med 
mindre man da ad instrumentell vei konstaterer forskjellighetei 
m. h. t. den mediale og finale klusile artikulasjon. Og i 
fører med utpreget „bløt“ artikulasjon av 6, d, g i medial stilling 
vil man så i regelen måtte vente å finne denne mere eller mindre 
utpregede „herdelse“ i absolutt utlyd, som er så almindelig at 
