1924) 
OM STAVANGERMÅLET. 
7 
Selv om muligens tallverdiene vilde bli forrykket i den ene eller 
annen retning ved masseundersøkelser av mere omfattende art, 
mener jeg allikevel at man tydelig kan spore tendensen til ster¬ 
kere aspirasjon ved den stemmeløse dental enn ved labialer og 
velarer. Og efter min mening kan denne påtagelige forskjell 
kun finne en fyldestgjørende forklaring i den omstendighet at 
dentalens lukkezone nærmest er å karakterisere som en pohit- 
tikulasjon, at t- altsa ikke er en ,,Sprengfort]s^^, og selv¬ 
følgelig heller ikke „Losungslenis“, men en mellemting mellem 
begge, d. v. s. en „Losungsfortis“, en variante som ingen teore¬ 
tisk eller praktisk vanskelighet hindrer oss i å ansette som en 
fonetisk mulighet. 
Ingen av de i det foregående anførte definisjoner av de 
«hårde og „bløte“ konsonanter kan således sies å være helt 
tilfredsstillende. Grunnen til usikkerheten ligger, såvidt jeg kan 
se, delvis også i selve terminologien som er høist egnet til å 
fremkalle forvekslinger og misforståelser. Navnene „hård‘^ og 
„bløt , specielt det siste, i forbindelse med „den bløde kyststripe^ 
utløser hos oss falske forestillinger om bløt stemt, sonor, i mot¬ 
setning til hård = stemmeløs. Men motsetningsforholdet er neppe 
av den art. Snarere er det fortis contra lenis, hvilket jo imid¬ 
lertid også er et høist omtvistet prohlem, som man har søkt å 
redde sig unda ved innførelse av komparativformene fo 7 ^tior(es) 
og lenio7'{es) for å betegne de forskjellige avskygninger i et 
„spektrum“ av lydfenomener. Muligens vil det foreliggende 
spørsmål først kunne løses til bunns, når man også tar denne 
synsvinkel med i betraktning. Men terrenget er stort og ukjent 
nok til at man foreløbig kan ta det nærmestliggende problem 
op til drøftelse, og det er da: hvorledes forholder stemmebåndene 
sig i sin almindelighet m. h. t. den synchrone sonoritet ved arti¬ 
kulasjonen av (de stavangerske) lukkelydenes tre faser tensio 7 i, 
tenue, détente (tilgliding til, holding av, sprengning av lukket)? 
Vi må da her ta hensyn til både de efter gjengs opfatning 
stemmeløse og til de stemte varianter, både i anlyd, innlyd og 
utlyd, i geminasjon og i enkel intersonor (intervokalisk) stilling. 
Kanskje lykkes det oss da, efter å ha konstatert sonoritets- 
forholdene ved disse lyddannelser, å kunne fastslå i hvilken hen¬ 
seende de innlydende (intervokaliske) resp. utlydende (postvoka- 
liske) representanter for germ. p, t, k avviker fra de lyddannelser 
