13 
arver som repræsiøntaiiter for forældrene og derfor, om der er 
flere søskende, bare faar filsammen den arvedel, som vilde ha 
tilfaldt deies foimldre om disse hadde overlevet arveladeren. 
hn saadan arvefordeling A"ar retfmrdig saafremt der var barn 
efter arveladeren i live ved arvefaldet, idet disse hadde gyldig 
krav paa saadan arvelod som vilde ha tilfaldt dem om ogsaa 
de øvrige barn (ideres søskende) paa det tidspunkt hadde været 
^ i live og kunnet arve. Deres arvelod kunde ikke retfærdig-vis 
formindskes ved at de arvet sammen med barnebarn, idet for¬ 
skjellige slegtslød isaafald samtidig kaldes til arv, og det ældre 
slegtsleds arveloidder bør da ikke lide nogen formindstoelse paa 
grund av det efterfølgende eller yngre slegtsleds større talrikhet. 
]Men mellem barnebarnene indbyrdes, som alle staar arveladeren, 
bedstefar eller bedstemor, like nær, var der efter foredrags- 
holderens opfatning ikke grund til at la arvelodden bestemmes 
av den som vilde ha tilfaldt deres forældre om de hadde oplevet 
arvefaldet. Efterlater saaledes en mand sig et barn i live, mens 
hans øvrige to barn er døde før ham, og det antages at av disse 
føravdøde barn har det ene efterlatt sig ét barn og det andet tre, 
bør det gjenlevende barn erholde en tredjedel av arven, men 
fordelingen mellem barnebarnene bør ikke ske saaledes som 
efter vor gjældende arvelov, at det førstnævnte ene barn paa 
sin lod ogsaa faar en hel tredjedel, mens de tre andre, som er 
søskende indbyrdes, bare faar den sidste tredjedel tilsammen, 
altsaa en niendedel hver. Disse fire barnebarn bør derimot faa 
slike aivelodder, saa at hver av dem faar en sjettedel av arven. 
;De arver nemlig ikke som repræsentanter for sine forældre; 
arven mellem dem skal derfor ikke deles efter linjer eller stam¬ 
mer. Men de arver i kraft av sin egen arveret efter bedste- 
faren, hvad der forlængst er erkjendt i vor ret og tillike fast- 
slaat ved en høiesteretsdom i 1900, og som arveladeren like 
nærstaaende bør de da arve likt. Det samme maa selvfølgelig 
ogsaa gjælde naar barnebarn arver alene, idet hele arven da blir 
at dele likt meillem dem. Dette delingsprincip kommer ogsaa til 
anvendelse indenfor hver av de øvrige arvegangsklasser, for- 
saavidt arven i dem gaar saa langt ned i ætten som til barne- 
l>arn. Ved den arveladeren tilkommende testationsfrihet, overfor 
livsarvinger, gjældende for % av formuen, og i andre tilfælder 
iten begrænsning, har han adgang til efter ønske at vise 
iberalitet overfor de enkelte arvinger særlig. 
