resultat, att då enligt Swanskjölds mening, vattnet tilKörene 
stigit 45 alnar i Östersjön och klinten vid kyrkan låg 54 alnar 
öfver sjön, »så har här af sjelfva branta klippan intet mer än 
9 alnar warit ofwan watn». »Men», fortsätter, han, »jag wil 
intet gripa så drygt td, utan talar om nagot senare tider, ta 
watnet ögonskenligen har åtminstone stigit till then omtalda 
enda långz under berget liggjande och af sjön uppkastade ör~ 
backen, som just är 25 aln. högre än sjön. Mången 
skulle väl ock bruka thetta til skjäl: at strax vid Kyrkjan är 
en liten eng, benärnd Kräijaren, som är €tt bekant namn på 
ett slags fartyg, medan 4här säijas fordom wara funnit ett skjep- 
wrak. Och en liten fjercjedels mil wester ifrå Kyrkjone är en 
beteshage under berget, som kallas skjepzgärdet, ther ock, som 
säijas, har i berget sutit en jernring att fästa fartyg wid. Men 
jag har härwid ingen widare wisshet, ej heller kan jag finna 
något tecken i berget efter then omtalda ringen».-I 4:de 
§ anför han vidare ett ganska anmärkningsvärdt fynd från en 
trakt som bär många spår af att hafva utgjort bottnen till en 
segel-led. Han yttrar: »Att norr på landet mellan Wägume 
wiken och Gapellshamnswiken har förr varit sjö, och djupa skjep- 
gången, ther nu är tjocke skogen med åker och eng, kan för¬ 
utan annor skjäl och ther af bevisas: At 1726 tå the emellan 
the nyssnemnda Wägume och Capellshamnswikar, uti tjocka 
skogen i Norbys hage och Lärbro Socken höllo på till sitt tjäro- 
brennande grafva stunklar (äro efter the afhuggna trän i jordene 
qwarståndande och afruttnade stubbar) fingo the först en upp, 
under hvilken stod then andre, och ther inunder ännu then 
tredje, som ofta fins två och tre öfver hvarandra, och när thenna 
tredje wart uptagen funno the djupt nedre i rena sjösanden ett 
stort skjeps ankar».-Han slutar sitt kapitel med följande 
tillägg: »Förutan watnetz förminskande här i Östersjön, hwad 
för orsaker the lärde ock ther til gifwa, hjelper och icke litet 
til landetz tilltagande i storlek thet som sjön altjemt wräker 
ifrå sig och häfver åt landet, såsom sand, hafgräs, sjöskal, 
stenör etc., som i stora stormar drifz åt wailen och blir efter 
