200 
PossE låt* ett stycke rensa sanden bort och gjöra en löpgraf 
mer än 100 alnar både lång och tvärs(?), menade igenfå än¬ 
dan, men fans ingen utan alt bortåt samma jämna, släta och 
polerade stenen, med sina listor par alnar mer eller mindre 
mellan hwar lista, utan någon remno som eljest plägar wara 
i bergen». — Hällen med refflorna ansågs af Neogard och hans 
samtida, samt ända in i sednaste tider, för en slags slipnings- 
verkstad för de list verk och portaler, som pryda Gotlands 
medeltidskyrkor. — Hilfeling mätte stenen 1797 och fann den 
10 alnar lång, 5 alnar bred. Nu håller den refflan, som man 
längst kan följa, 21 alnar och några tum i längd, och der den 
är bredast håller den 22 tum. Flera mindre, fast ej så djupa, 
men ganska tydliga relBor gå parallell jemte den största, och 
öfverallt der hällen ej är reffiad, är den fint jemnad och slipad. 
Refflornas ri 2 :tnin 2 - är rent N.O. till S.V. Flera andra dvlika 
fall skulle kunna anföras. 1 grannskapet af Tingstädeåsen på- 
träfl’ades på ägorna till gården Träskwälder under myllan af en 
åker en häll af marmorlik kalk, som var aldeles glattslipad och 
blank, som om den varit polerad, och hade endast få och fina 
repor. Dylik häll har äfven blifvit funnen i Hamra socken i 
södra Gotland. Refflor i hällar, som ligga i dagen, kunna 
från flera håll påvisas. Dessa få dock icke förblandas med de 
fördjupningar man ej sällan härstädes påträffar i lösa, på fältet 
liggande block af plutonisk bergart, hvilka refflor ej gerna kunna 
hafva något sådant ursprung, som de nyssnämde; ty man ser 
stundom en och samma stens yta försedd med dylika fördjup¬ 
ningar, som gå kors och tvärs öfver hvarandra, och om de 
också gå parallell så äro de lika breda och lika djupa, af högst 
en alns längd, samt förekomma dessutom i stenarter, som här 
aldrig funnits i fast klyft, utan sjelfva måste vara transporte¬ 
rade hit bortifrån. Allmogen kallar dem »Svärdsslipningsstenar», 
dermed syftande på den tradition om deras ursprung, som sä¬ 
ger, att de forntida kämparne på dem brukade slipa sina svärd, 
en sägen, som nog har sannolikhet för sig, om man får anse att 
de redskaper, som härröra från stenåldern, på dem tillslipats. 
