207 
ningar. De IräOas iifven längre in i landet, såsom vid Pafvals, 
norr om Vägumeviken, och vid vägen till Likarshamn. 
Utom anlörda vittnesbörd för Gotllands höjande ur hafvet 
hemtade från landets natur, skulle dylika kunna tagas från hi¬ 
storiska minnen och traditionen, deras bevisande kraft må nu 
vara så stor eller så liten som helst. Ofvanföre äro ur Neo- 
gahd och Hilfeling berättelser om jernringar, som funnits fä- 
stade i klipporna anförda, och än i dag träOar man många, som 
veta att berätta om dylika, men ingen som sett dem. 
Mången vill uti åtskilliga namn på orter och i språk¬ 
bruk — Wallin anför redan detta såsom bevis — se skäl till 
antagandet af vissa socknars och trakters kringflutna tillstånd 
i forntiden; så uti bruket af praepositionen på, i stället för i, 
antaget för vissa trakter, så uti ändeisen ö i flera socknars 
namn. Visst är att under den historiska tiden holmar blifvit 
fasta med det öfriga landet, så S;t Olofsholm, hvilken i sin 
bildning med en dalgång mellan den egentliga bolmen och det 
öfriga landet och med stenjättar på den åt detta sednare vända 
sidan, visar sitt fordna tillstånd. Gammalt folk. isynnerhet fi- 
skare och strandbor, veta att berätta huru de under 50 ä 60 
år märkt landets tilltagande. Sä hafva, utanför kusten af Hamra, 
stenar som förr endast vid lågt vatten syntes öfver hafsytan, 
nu höjt sig så att de äfven vid högt vatten ligga öfver vat¬ 
tenytan. Troligt är, att man genom jemförande af de gamla 
kartor öfver ön, som kunna finnas, med nyare, skulle erhålla 
mycken upplysning om de förändringar, som dess kustkonturer 
undergått under den historiska tiden. 
