223 
I 
I 
! 
i 
j^vidne om Uvilje enten imod Sverige eller imod Danmark. I Ma- 
joritetens (det Falsenske Partis) Taler viser sig ideligen Troen 
paa at en Forening med det svenske Folk, hvis Fiender vi havde 
været i Aarhundreder, maatte være det samme som Undertvingelse 
og Trældom. Gaa vi til Modpartiet, Grev Wedels Venner, finde 
■4vi vistnok, som hos „G. Blom: Norges Statsforandring i 1814,^^ at 
I 
ide forestillede sig Foreningen med Danmark „unatiirlig og ska- 
Sdelig for Norge^^ (S. 89), at de ikke troede at „nogen Danskfødt 
i^barde tillægges Stemme i Norges Skjæbnes Afgjørelse*"^ (S. 112) 
tog at de, da tvertimod mange Danske havde spillet en anseet 
i*^Rolle paa Ejdsvold, beklagede „at de Danskfødte vare de mest 
li 
j|exalterede Patrioter^ saavel i som udeiifor Forsamlingen^^ (S. 160) 
ijluen ligesaa meget som de kunne have Ret i sin Forestilling, at 
ji Anti-Svenskerne vare Venner af en Forening medDamnEirk, lige- 
ijsaavist har man deres eget, Anti-Danskernes, Erkjendelse for at 
jjde ansaa Foreningen med Sverige ikke blot for en Nødvendighed, 
,men ogsaa for et Gode. 
At der hos begge Ptirtier, baade det antisvenske og antidanske, 
var en stærk norsk Nationalfølelse, blev Eilmenvitterligt et Snes 
Aar senere, da Justitiarius Berghs historiske Opfatning gjorde et 
^saa stort Indtryk paa den offentlige Miening, at de samme Mænd, 
l^som i 1814, efter G. Bloms Skildring, vare mistænkte for Lands- 
M Forræderi, i Aarene 1830 ansaaes for de trofasteste Landværns- 
mænd for den norske Literaturs og Nationtilitets selvstændige Ud- 
vikling. 
? Det var ganske naturligt at den tredje Forestilling, den skEin- 
l> dinaviske, som K. Magnus Falsen hyldede, under Omvæltningen 
i 1814 mindst kom til Orde, fordi der vtir ingen ollentlig Anled- 
? ning til at udtale den. Den var dengEing, som i Aarhundreder 
I forhen, den upraktiske Fremtidstanke. Men der lindes neppe 
inogen af Nordlandenes aandrige Mænd, for hvilken den virkelig 
^ har været fremmed. ^ 
r * Det Nationa^had, hvorom Nik. Wergelands Skrift om „Danmarks politiske 
r Eorbrydelser“ vidnede, gik tildels i Arv paa hans herømte Søn, Henrik W., som 
ii en stærk Fordom* Alligevel skrev Henrik Wergeland, et Aarstid efter Juli- 
é 
i' 
