225 
Sporene af Kristian Fredriks egen Deltagelse i disse Bestræ- 
belser eller Ønsker for at bevirke en stor Forandring i Naboriget, 
ere naturligvis med Omhyggeliglied udslettede og tilintetgjorte, ef- 
terat de fuldstændigen mislykkedes. Alligevel ere de opbevarede 
i Samtidiges tro Erindring. Jakob Aall havde den 23de April 
en Audiens hos Prins Regenten, hvis Samtale han bevidner at 
han strax nedskrev i sin Dagbog. Prinsen ytrede deri til J. Aall, 
som han vel maatte vide ikke hørte til hans varme Tilhængere, 
sit Haab om at blive valgt til svensk Tronfølger, dersom noget 
tilstødte Karl Johan. '(Aalls Erindr. 3 D. S. 94). De for Histo¬ 
rien i den sidste Tid aabnede rige Skatter fra de svenske Arki¬ 
ver oplyse om det rimeligvis vigtigste Skridt, som den norske 
Styrelse gjorde for at dette Haab skulde blive til Virkelighed. 
Det var Grev Schmettaus Sendelse fra Kristian Fredrik til 
Karl den 13de. Foruden denne Mands Stilling som kommande¬ 
rende General og dansk-tysk Adelsmand, havde han ogsaa ved 
Krigstjeneste i den franske Hær i Syvaarskrigen erhvervet sig 
Egenskaber, som maatte vække Agtelse ved Sveriges krigerske 
og aristokratiske Hof. Oldingen havde ogsaa endnu bevaret den 
Ungdommens Aandsfriskhed, hvorpaa han endog senere i dette 
Aar, ved den svenske Oberst Ecks Forsøg paa at udvide de ved 
Konventionen i Mos erhvervede Rettigheder, fik Anledning til at 
give Beviser. Men det gik den norske Regjerings Gesant til 
Stockholm ligesom dem til London. De ærkjendtes ikke som 
saadanne. De fik altsaa ikke Foretræde hos nogen Konge og 
saaledes ingen Anledning til at vise nogen Dygtighed. Men dette 
var netop Hovedsagen, hvorom der tvistedes, enten det som var 
foregaaet i Norge skulde anses som lovligt og altsaa den der 
oprettede Regjering ny de en erkjendt Styrelses Rettigheder, el¬ 
ler det skulde betragtes som Oprør af Personer, der ikke havde 
Ret til at handle, som de havde gjort. Af denne Grund 
maa det vel anses for uklogt af en ny og tvivlsom Styrelse at 
afsende saa højtstaaende Sendebud til fremmede Hoffer som 
Schmettau og Ankerne. Deres Rejse faar nødvendigvis en Højti- 
delighed og en Offentlighed, som strax fremkalder en afgjørende 
15 
