68 
„Det er vel bekjendt, at Skotland besidder en Mængde af de 
Bygværker (struetures), som ere blevne' Druiderne tilskreviie; 
men, naar nærværende undtages, ere de paa de vestlige Øer baade 
sjeldne og ubetydelige. Omegnen af Loch Bernera indeholder 
mange af dem, men alle inden Grændserne af et sammenlignings- 
viis ringe Jordsmon, eftersom en Qvadratmiil sandsynligviis vilde 
kunne indeslutte dem ^e. De ere beliggende i en aaben og 
frugtbar Egn ved Bredderne af denne forviklede (intricate) Fjord;, 
og ere de virkelig Templer viede til druidisk Gudstjeneste, synes 
de at tilkjendegive, at denne Plet har været, hvad man kalder et 
Collegium af denne Præsteorden, et druidisk Kloster. Endog i 
dette Tilfælde maa et saadant Antal dynget sammen paa een Plet 
i en Egn, som i gamle Dage maa have været tyndt befolket, kun¬ 
ne vække rimelig Tvivl angaaende deres virkelige Bestemmelse. 
Men det er frugtesløst at speculere over Gjenstande, som synes 
for stedse fordømte til Tvivl og Gisning. Jeg vil dog beskrive 
det mærkeligste af disse opreiste Monumenter, eftersom Værkets 
Størrelse og Anordning taler for dets forhenværende Vigtighed, 
og eftersom den Stand, hvori det er vedligeholdt, stiller det, næst 
Stonehenge, blandt de interessanteste der ere fundne i Britan- 
nien .. 
Formen er et Kors, indeholdende i Skjæringspunctet en Cir- 
kel med en Steen i Midten, og en Extralinie er føiet til den længste 
Arm og næsten parallel med denne. Var denne Linie borte vilde 
dets Form og Forholde blive omtrent som det romerske Kors’s 
eller det sædvanlige Crucifix’s. Korsets længste Linie, som maa 
ansees for dets Hovedretning, ligger i Retningen 24^ Vest for 
Meridianen. Denne Linies hele Længde er for Tiden 588 Fod, 
men der findes Stene i samme Retning henved 90 Fod længere 
gia Scotica Vol 1. p. 282 fg. Han nævner Landsbyen Calernish. Ogsaa 
Worsaae i sin Account of Danes and Norwegians in England ^c. nævner p. 267 
Stedet Callernisli. Naar derfor G. Higgins, som i sit Værk, The Celtic Druids 
(London 1827, 4o) p. LVI flg. har indlemmet saavel Maccullochs som to ældre 
kortere Beretninger om Monumentet, kalder Landsbyen Classerniss, tør dette 
være en af de hos ham ikke sjeldne Unøiagtigheder. 
