124 
den os overleverede Tekst. Det er Visen om Svei dal, som 
paa dansk findes i Svend Grundtvigs Udgave af Danmarks gamle 
Folkeviser Nr. 70 efter gamle Haandskrifter, af hvilke det ældste 
er fra 16de Aarhundrede, og efter Optegnelse fra Nutiden; paa 
svensk hos Arwidson Fornsånger Nr. 143 og i mindre god Op¬ 
tegnelse hos Geijer og Afzelius Folkvisor Nr. 10. Dens Begyn- 
delse lyder efter den ^ældste af de danske Optegnelser saaledes: 
1. Det var ungen Sveidal, 
han skulde Bolden lege: 
Bolden drev i Jomfruens Bur, 
det gjorde hans Kinder hlege. 
Lader du dine Ord vel! 
2. Bolden drev i Jomfruens Bur, 
Svenden efter gik: 
førend han kom der ud igjen, 
stor Sorg han i Hjertet fik. 
.3. „Du tørst ikke kaste 
din Bold efter mig: 
' der sidder en Mø i fremmede Land, 
hun længes efter dig. 
4. Du skalt aldrig Roen bide 
og aldrig Roen faa: 
førend du faar løst det sorgfulde Hjerte, 
som længe haver ligget i Traa.“ 
5. Det var ungen Sveidal, 
han svøber sig Hoved i Skind: 
saa gaar han i Stuen 
alt for sine Hovmænd ind. 
6. „Her sidder I, alle mine Mænd, 
drikker Mjød af Skaale: 
mens jeg gaar til Bjerget 
med min kjære Moder at tale!“ 
7. Det var ungen Sveidal, 
han tog til at kalde: 
der revned Mur og Malmersten 
og Bjerget tog til at falde. 
8. „Hvem er det, der kalder 
og vækker mig saa mod? 
maa jeg ikke med Freden ligge 
op under den sorte Jord?“ 
