125 
I 
1 
1 
1 
i. 
9. „Det er ungen Sveidal, 
kjære Sønne din: 
han vil fuldgjerne have gode Raad 
af kjære Moder sin. 
10. Jeg haver fanget en Stifmoder, 
hun er mig vorden haard: 
hun haver mit Hjerte i Tvangen lagt 
for den, jeg aldrig saa.“ 
11. „Skal jeg mig opreise 
af Søvn og haard en Kvale: 
udi de samme Veie 
da skalt du fuldvel fare.“ 
Det er Svend Grundtvig, som først (i Danm. gl. Folkev. II, 
S. 239) har udtalt, at denne Visens Begyndelse saa nøie svarer 
til Grogaldr, at vi ikke vel kunne betvile deres indre, traditionelle 
' Slægtskab. Enhver, der har nøiere Kjendskab til den nordiske 
Folkevises Historie, vil vide, at dette ikke maa forstaas saaledes, 
som om en eller anden dansk eller svensk lærd Mand, der havde 
læst Grogaldr i et islandsk Haandskrift, skulde have omdigtet det 
ved sin Pult til en Vise paa sit Modersmaal; og saa har natur- 
lligvis ikke Grundtvig ment det. Forholdet opfatter jeg paa føl¬ 
gende Maade: Grogaldr har uden Tvi] ikke tilhørt Island alene, 
j men er blevet kvædet trindt om i Norden, paa de forskjellige 
ii Steder i forskjellig Form; hvor det er blevet til, lader sig nu 
likke afgjøre. I hvilket nordisk Land Oldkvadet omdigtedes til 
' en Folkevise, lader sig nu heller ikke bestemme; rimelig var det 
; i Danmark eller Sverige. Men det var ikke Grogaldr i den Form 
[ hvori vi kjende det af islandske Haandskrifter, der blev omdigtet 
til Visen, saasom den foreligger os: Visen med enderimede, sang- 
I bare Stropher i sin ældste Form og Oldkvadet i den Form, 
[hvori Visen udviklede sig deraf, stod visselig hinanden indbyr- 
(des langt, langt nærmere. Og denne Vise blev fra først af ikke 
Ifæstet med Pen i Bog; det var gjennem Sang, at den spredtes 
I ud blandt Folket. 
Grogaldr fortæller: En Ungersvend kommer til sin Moder 
Groas Gravhaug, vækker hende af Dødens Søvn og minder hende 
I 
