126 
om, at hun i levende Live har bedet ham soge til hendes Grav, 
naar han efter hender Dod blev stedt i Xod. Hun svarer ham 
med Sporsmaal om, hvad Men der har rammet ham, siden han 
kalder paa hende. — Saavidt stemmer vort Kvad godt overens 
med Folkevisen. Men det tredje Vers, som Haandskrifter ogUd- 
saver have det, afvieer: 
Ljom leikbo^^i 
skauim frr mik, hin lævi>a kona! 
su er fa^ma^i minn fS^u^; 
kar bab hon mik koma, 
er krebki veit. 
mdti menglot^um. 
Her skal det altsaa være Moderen selv, som har paalagt ham 
en tung Færd. medens det i den dansk-svenske Folkevise er en 
Srifmoder. Men denne Afvigelse gruiider sig kun paa en For- 
vanskning i Haandskrr. af Grogaldr; den almindelige Tekst i V. 
3 er i flere Henseender feilagtig. 
skauztu kan ikke være rigtigt: Ungersvenden kan ikke ved 
hin lævisa kona raene sin Moder, som han i V. 1 kalder g66 
kona: det vilde ogsaa være besynderligt, om han i Tiltale skulde 
bruge Pronominet hon. Men hgefrem umuligt. som stridende 
mod al Grammatik, er det, at sti, er med Verbet i tredje Per¬ 
son skulde kunne vise dlbage til skauztu, hin lævisa kona! 
Foruden alt dette faa vi endnu. som Svend Grundtvior bemærker. 
ved at beholde skauztu den Urimelighed frem, at den, der har 
paalagt Svenden den tunge Færd, som han aldrig tror at kunne 
komme levende fra, det skulde netop være Moderen, til hvem 
han nu vender sig for at soge Raad i Nøden, skauztu maa 
derfor rettes til skaut^: hin lævisa kona, sii er fa5ma6i 
minn fb6ur bliver da at forstaa om en Stifmoder til Ungersven- 
den, hans Faders anden Kone. Og nu sé vi, ai den dansk-svenske 
Folkevise her ganske slutter sig til det norrøne Oldkvad. og Svend 
Grundtvig bemærker i Danm. gl. Folkev. H. 669 a. hvor han 
Jeg laeser ikke med Svend Grundtvig «kant su. ti su vilde her støde. da det 
samme Pronomen følger i L. 3. 
I 
