129 
i 
alt efter en Svend, heder Sveidal, 
hun aldrig med Øine saa.“ 
i 32. Det da svared den liden Smaadreng, 
stod klædt i Kjortel hvid: 
„Længes hende efter Sveidal, 
da er han nu kommen hid.“ 
33. Saa bradt kom Bud i Høieloft 
for skjøn Jomfru ind: 
) „Nu sidder ungen Sveidal 
i ‘ 
næst hos Fader din.“ 
; 34. „Da tager I hort de høie Raa 
og saa de Ligebaar: 
! følger I mig i Høieloft 
.j - ind for min Hjertenskjær!“ 
J 35. Det da mælte den skjønne Jomfru, 
I hun ind ad Døren tren: 
i, 
f. „Vær velkommen, ungen Sveidal, 
i Hjert-allerkjæreste min! 
1 
I 
sin Fader 
I Sveidal; 
pnden Brylluppet holdes; 
I ter ham øverst til Bords. 
det var da den stolte Jomfru, 
hun stander ham op igjen. 
30. Ind kom ungen Svendal, 
han var baader faver og ung: 
det var da den stolte Jomfru, 
saa vel favned hun hans Komme. 
31. „Velkommen, ungen Svendal, 
ædelig Herre min! 
Tak have Gud Fader i Himmerig, 
os baade haver løst af Pine!“ 
32. Nu haver ungen Svendal 
forvunden baade Angest og Harm: 
nu sover han saa gladelig 
udi sin Jomfrus Arm. 
33. Nu haver den stolte Jomfru 
forvunden baade Angest og Kvide: 
nu sover hun saa gladelig 
ved ungen Svendals Side. 
Den første Optegnelse fortæller endnu, at Møen forlanger af 
, han skal lade sig døbe: ellers drager hun bort med 
baade Fader og Datter faa da Daab og Kristendom, 
Sveidal slaar Hyrden til Ridder og sæt- 
j Til alt dette findés der intet Spor i Grogaldr. Dog kan Digt- 
i ningen om Groas Søn umulig have været afsluttet med hvad dette 
' Digt, som vi have det, meddeler: der forudsiges ham en tung 
f Færd og lang Omflakken, men til sidst Opfyldelse af hans Øn- 
i:sker; og den Interesse, som herved er vakt, maa nødvendig have 
^ været tilfredsstillet, ligesom i Folkevisen; Oldkvadet maa, som 
lSvend Grundtvig siger, have været fortsat i et andet, som be- 
' rettede Sønnens videre Færd og Skjæbne. En nøiagtig Be- 
itragtning af det Vers i Grogaldr, hvor det tunge Paalæg nærmere 
J betegnes, vil føre os videre. I V. 3 læses almindelig: 
: har bab hon mik koma, 
... er kvebki veit, i 
moti menglObum. 
9 
I 
