136 
men, hun iler at byde ham velkommen, og de mødes for ei mer 
at skilles. 
I 
Ogsaa Menglod har været tryllebunden; hun har vidst, at 
Svipdag skulde blive hendes Brudgom og har længets efter ham 
med hele sin Sjæls Attraa; hun siger: „Længe jeg sad paa Læ- 
gedomsbjerget, vented jeg dig Nætter og Dage^'; ..Attraa har jeg 
havt efter dit Gammen, og du efter min Elskov.‘‘ — Saaledes 
siger og Hyrden i Folkevisen: 
„Her er ogsaa en Jomfru paa dette Land, 
hun ligger i stærken Traa: 
alt efter en Svend, heder Sveidal, 
hun aldrig med Øine saa.“ 
i • 
Og Møen hilser den udkaarne Ungersvend med følgende Ord : 
„Vær velkommen, ungen Sveidal, ^ 
ædelig Herre min! 
Tak have Gud Fader i Himmerig, 
os baade haver løst af Pine!“ 
Den danske Vise fremstiller Møens Tilstand som en Dvale, 
hvilket Svend Grundtvig ansér for det rette og i Digtet oprinde- 
lig hjemmehørende; jeg henviser herom til hans Udvikling i Danm. 
gl. Folkev. II, S. 670. 
Et eneste lidet Ord i Menglods Tale kunde synes at gjen¬ 
drive Alt, hvad jeg her har udviklet: den anden Halvdel af V. 
49 lyder i alle Hskrr. og Udgg. saaledes: 
nu hat var&, 
er ek vætt hefir, 
at hu ert aptr kominn 
mOgr! til minna sala. 
Men dette er aabenbart urigtigt. At Svipdag har gjæstet 
Menglods Sale før, siges ingensteds ellers i Fjolsvinnsmål, tvert- 
imod er hele Digtet støttet til den Forudsætning, at han første 
Gang kommer for den af Fjols vinn vogtede Borg og aldrig før 
har set Menglod, saalidt som hun ham. Hvis det var anderledes,' 
kunde Svipdag dog ikke spørge som i V. 7: ,,Sig mig, Fjolsvinn! 
er der nogen Mand, som kan paa Menglods hulde Arm sove?‘‘, 
eller Menglod som i V. 46: ,,Hvorfra for du, hvorfra styred du 
