139 
Jeg retter i Fjolsvinnsmål Lyfjaberg.i Herved vinder Ver- 
semaalet; ti Stavrimet hviler aabenhart hedre paa len gi, end paa 
hefir. Navnet er at udlede af lyf, n*, Gen. pl. lyfja, Lægedom. 
Et mer passende Navn kunde der ikke findes for det Bjerg, om 
hvilket det heder: 
l)at hefir lengi verit 
sjukum ok sarum’ gaman; 
heil verbr hver, 
pott hafi års sott, 
ef pat klifr kona. 
Herfra ledes vi videre til en anden Formodning. Jeg tror, 
at det i V. 49 skal hede: 
Lengi ek sat, 
Lyfj abergi å 
for ljufu ber gi å (paa det kjære Bjerg). Omvendt er i Kjøb. 
Udg. den Formodning fremsat, at man i V. 36 skulde læse: 
Ljufaherg pat heitir, 
- Det er ved Begyndelsen af denne Afhandling berørt, at Gro- 
galdr viser sig at være fra Hedendommens sidste Tid. Høre nu 
Grogaldr og Fjolsvinnsmål sammen til et Helt, saa maa ogsaa 
det sidstnævnte Digt, som vi ligeledes have i sene Papirafskrif- 
ter, være fra denne Tid. Der er intet i Digtet selv, som mod- 
siger dette, tvertimod maatte vi ved en Betragtning af det alene 
komme til samme Resultat. Ti Fjolsvinnsmål tilhører i det hele 
aabenbart et s en er e Standpunkt end de øvrige mythiske Eddakvad: 
I disse „træder Ideen os imøde i og med Billedet (Symbolet) som dens 
egentlige Udtryk‘‘; i Fjolsvinnsmål have vi derimod vistnok en alle- 
goriserende Digtning, den til Grund liggende Ide har med Hen- 
denske Land, da den ældste danske Opskrift kalder Møens Fader „hedenske 
Konning.“ 
' L og H kunne, saa som de skrives i gamle Haandskrr., let forveksles. Lige- 
ledes formoder jeg i Fjolsv. 26: 
Lævateinn heitir hann, 
en hann gor&i Loptr ruinn 
* Saaledes maa man nødvendig læse med Egilssøn (lex. poet. 801 b), ikke svi¬ 
kum ok såri; svikum' giver her ingen Mening, to Hskrr. have sluk, og 
sjukr ok sårr forbindes stadig. 
