211 
Kritiske Bemerkninger angaaende Betydningen af Pjtliagoreernes lallære. 
Af M. J. Monrad. 
(Se Side 195.) 
Naar man nævner Pythagoras og pythagoreisk Philosophie, saa 
er det, alt efter Platon og Aristoteles, blevet almindeligt dertil 
nærmest at knytte Forestillingen om en eiendommelig Tallære, 
hvori paa en eller anden Maade Tilværelsens sidste Grunde eller 
almindeligste Love skulde være at søge. Man har maaskee van- 
skeligt nok ved at gjøre sig en tydelig Tanke om denne Tallenes 
Betydning, og allerede Aristoteles ivrer imod at lægge noget saa 
Absolut i dem; man er derfor ofte tilbøielig til at betragte Py- 
thagoreismen som et forunderlig! Sværmerie; men man har dog 
i Regelen været enig i at ansee som historisk Kjendsgjerning, 
deels at Pythagoreerne visselig tillagde Tallene en saadan Betyd- 
ning, deels at netop dette udgjorde Hovedpunetet i deres philo- 
sophiske Theorie. 
I den sidste Tid har imidlertid Roth i sit berømte Verk 
„Geschichte unserer abendlåndischen Philosophie*^^ søgt at svække 
begge disse Paastande, ja at stemple dem som ganske forkastelige 
Fordomme, der kun skulde have sin Grund i grove Misforstaael- 
ser og en bundløs Hyperkritiks Tungnemmethed. Efter hans 
Mening i er hiin „tilsyneladende mystisk dybsindige Deel af Tal- 
læren oprindelig langt fra at danne en selvstændig eller endog en 
Fundamental-Disciplin, hvoraf den pythagoreiske Lære skulde 
udlede sine Grundideer, men afhænger meget mere aldeles af 
Ideekredsens øvrige Dele ... Et nøiere Bekjendtskab med den 
pythagoreiske Ideekreds og dens Skrivtlevninger lærer nemlig 
snart, at disse Tal i den ældre pythagoreiske Skole lige indtil 
Platon inclusive kun ere symbolske Betegnelser af Gjenstande, 
hvilke disse Tal eiendonimelig tilkomme, ganske ligesom vi ogsaa 
betjene os af lignende Talbetegnelser og f. Ex. tale om det onde 
' Geschichte unsr. ab. Phil. 2ter Bd. S. 87t) fgg. 
14 * 
