217 
kunnet anføre for sin eiendommelige Paastand. Vel appellerer 
i han ogsaa til eb orphisk Digt, der efter hans Mening skal inde- 
holde den ældste fra Pjthagoras selv stammende Fremstilling af 
I Talsymboliken 5 men der skal ikke stor Skarpsindighed til at see, 
j. at deri ingenlunde ligger det Beviis, som søges, selv forudsat 
’ Stedets pythagoreiske Egthed, som vi her ikke videre ville under- 
søge. Vi skulle anføre det ordret efter Roths egen Oversættelse: 
5,Vær os naadig, høilovede Tal^ som har frembragt Guder og 
Mennesker, hellige Fiirfoldighed, du som indeholder den evigt 
strømmende Skabnings Rod og Kilde! Thi det guddommelige 
Urtal udgaaer af den ublandede Eenheds Dybder, indtil det kom- 
'mer til det hellige Fire; dette føder da Altets Moder, det altop- 
tagende, altomgrændsende, førstefødte, aldrig afvigende, aldrig 
' trættede, hellige Tital, der holder Altets Nøgler, der i alt er Ur- 
tallet ligt^^ k 
v 
I Reraf mener nu Roth det er iøinefaldende, j^at her aldeles 
, ikke kan tænkes paa Tal i sædvanlig Forstand, da megetmere 
1 Guddommen selv betegnes som „Tal,“ guddommeligt Urtal, fordi 
I den er sammensat af et Antal guddommelige Urvæsener og dan- 
:! ner „en Fiireuighed,“ „en Tetraktys." Men det Yderste, som 
j man her kan indrømme, er, at den anførte Paakaldelse af de 
^ hellige Tal til Nød kunde forstaaes som ROth vil, forudsat at 
I man forresten ikke vidste Noget om Pythagpreernes Talviisdom, 
I men ingenlunde at den indeholder noget Beviis for en anden Op¬ 
pfattelse, end den, som man af andre Kilder kjender. I og for 
' Røtli har af flere Kildesteder sammenbragt følgende Text: 
ap!,0’[xs, TuaTsp [xaxapov, TTOcTsp avSpwv, 
PsTpaxTUi^ ^a'0’£7], TCTjyvjv p t ly^oucra 
'Asvocou 9uj£«c- Tuposic-t yap b^stoc 
MouvaSoc ex X£ub’[j,(ovoc ocx^^parou, sctt av rxYjTaL 
PsTpaS sTTt, ^ab'é7]v. -q Texe p-^/^Tspa xavTfov 
llav8£)(£a, :rpe(jp£tpav, opov TrepJ Traat, TiO^etjav, 
ArpoTTov, axa^aTY]v, SexaSa yXzLOud ayvTjv, 
TuavTwv. apiOp.w Se xe Travx^ e’ 7 C£ 0 !,xe. 
