1 
j 
I 
i : 
219 
mende pjthagoreiske Begreb, vil en uhildet Betragtning neppe kunne 
■ lægge nogen anden Mening, end den samme Opfattelse, som Roth 
anseer for en senere Omtydning af det Hele. Hvorledes forøvrigt 
i hiin Indiømmelse angaaende Telauges lader sig forene med den 
• Paastand, der synes at henvise denne saakaldte Usands til den 
efterplutoniske Tid, (se foran), er ikke let at sige. Thi at f. 
Ex. .den telaugiske Theorie skulde have indskrænket sig til en 
,blot abstract Mathematik uden reel Betydning, er utænkeligt alle¬ 
rede af den Grund, at hans Skrivt gjorde Fordring paa at frem¬ 
stille en 'Tdl-Theologie xaV ^'eoXoyca). 
At forresten den pythagoreiske Tal-Theorie i Tidernes Løb 
har efterhaanden udviklet sig og hos Pythagoras selv ikke været 
saa udført, som den senere i Skolen fremtræder, er i sig selv 
; sandsynligt, ja nødvendigt. Kun bliver det paa Grund af Kilder- 
r nes Taushed, idet de fordetmeste behandler Pythagoreismen som 
[I et sluttet Heelt, fast umuligt nøiere at paavise denne Udviklings 
historiske Trin eller sige, naar den eller den Modification er ind- 
traadt. Men netop denne Omstændighed ved den historiske Tra- 
dition gjør det lidet sandsynligt, at der nogensinde inden Skolen 
er skeet et saa væsentligt Omsving, ja en Endevendelse af det 
hele Standpunct, af hvilken, hvis den havde fundet Sted, dog 
I nogenlunde merkelige Spor maatte være levnede. De Spor, som 
: Roth har troet at findc, ere, som vi have viist, ingen. Kildernes 
mærkelige solidariske Behandling af Pythagoreismen lader netop 
r formode en meget rolig, continueerlig Udviklihg, hvilken ogsaa 
: vil findes bedst stemmende saavel med Principets egen Natur, 
i som med den pythagoreiske Skoles traditionelle Organisation. 
I Roth har her aabenbart ladet sig forlede af sin ovenfor berørte 
Tilbøielighed til i den græske Philosophies oprindelige Stadium 
f for enhver Priis at gjenfinde det orientalske Standpunct, og som 
I Følge deraf til at ansee enhver væsentlig Afvigelse helst som en 
! senere Udartning. Men selv om vi ingenlunde ville bestride, at 
i Pythagoras har paa en Maade taget sit Udgangspunct fra sine 
I Lærere Ægypterne, saa ansee vi det sandsynligere, naar dog 
I et væsentligt Spring skal sættes, af sætte dette imellem Ægyp- 
1 
I 
I 
1 
I 
