dade undersökning, till hvars publicerande blott en önskan, 
att för ämnets vidare utredande härå fästa en allmännare och 
mera verksam uppmärksamhet, gifvit anledning. 
Hr Adjunkten Marklin i Upsala har benäget till min dis¬ 
position ställt trenne stycken serdeles intressanta Marlekor från 
ett annat locus, nemligen från Wilhelmina uti Lappland, och 
hvaraf afbildningar i naturlig storlek äro .gjorda uti Fig. 21 , 
22, 23. De skilja sig från dem vid Fada qvarn genom en 
mörkbrun färg och en betydligt lägre egentlig vigt. Den ke¬ 
miska sammansättningen är också alldeles olika, ty Wilhel¬ 
mina Marlekorna utveckla med syror ingen kolsyra och inne¬ 
hålla således icke någon kolsyrad kalk. De äro så lösa, att 
de lätt taga intryck af nageln och täljas med knifven. Mas¬ 
san, af hvilken de bestå, utgöres af en jernlera och inne¬ 
håller kiselsyra, lerjord, jernoxid, manganoxid och kalkjord 
samt dessutom mekaniskt inblandade fina qvarzkorn. Denna 
massa är fördelad i olika tjocka samt olika mörka och hårda 
små parallela lager. Men dessutom visa genomskärningarna 
äfven här concentriska ringar, som genomskäras af skifTringen. 
Utseendet af en sådan genomskärning föreställes uti Fig. 23 
c. Nästan uti medelpunkten ligger en smal rad af små hårda 
mörka korn, omkring hvilka de ovala ringarne concentriskt 
grupperat sig. De närmast medelpunkten befintliga ringarne 
äro tydligast, men de fjermare mindre väl prononcerade och 
på nedra sidan till och med afskurne eller afbrutne af en an- 
nan oval i venstra ändan. Dessa båda ovaler inneslutas till- 
» 
sammans inom en mörkare contur, som temligen noga svarar 
emot marlekans yttre form. Från hela den öfra större halfvan 
af denna contur utgå mot periferien solfjäderformigt ställda 
strålar, som mot nedre ändan småningom upphöra. 
Genomskärningen af en annan form ses uti Fig. 22 c. 
De olika mörka och hårda parallela skifvorna framstå här 
tydligare och följa närmare på hvarandra, men deremot synes 
här ingen körtel, utan blott en antydning till fortsättning inåt 
af den uti Fig. 22 a framställda öfre formen. Dessutom visar 
