reproducera sina likar, utan lägre outbildade könlösa, som först 
efter en hel serie af generationer genom knoppbildning fram¬ 
bringa imagines, så uppträda icke efter blommans knoppar, d. 
v. s. frön, blom- och fruktblad, utan först efter en hel serie 
af generationer af mer och mindre utbildade bladformer, hvilka 
genereras likaledes genom knoppbildning. Antingen måste man 
således anse bladen för individer — eller ock betrakta alla de 
lägre könlösa generationerna, föregående imago, bland Aphides 
för blotta organer af samma individ. Vi hafva ansett nödvän¬ 
digt förutskicka denna ytterst sammandragna framställning af 
metamorfoslärans närvarande ståndpunkt, till en del efter vår 
subjektiva uppfattning, för att kunna framställa de ytterligare 
framsteg och nya åsigter Hr Agardiis afhandling öppnar. 
Vi hafva redan nämnt, att man endast antager tvenne 
grundorganer, axel och blad; stiplerne har man hittills ansett 
endast för modifikationer eller förkrympta bihang till bladen. 
Men just af den emellan axel och blad allmänt antagna skilna- 
den, — nemligen, att axeln har en uppstigande utveckling d. 
v. s. tillväxer nedifrån uppåt, med obestämd spets; bladet åter 
utvecklas begränsadt, med spetsen först framskjutande, och se¬ 
dermera utvecklande sig nedåt — visar förf. af nämnde upp¬ 
sats, att stiplerne icke kunna anses för någon del af bladet, ty 
de utbildas före bladet; deras tillväxt upphör då bladets vidta¬ 
ger; följaktligen måste de betraktas, som ett sjelfständigt, bla¬ 
den föregående organ. De flerfaldiga observationer författaren 
framlägger visa derjemte, att den skarpa gränsen man uppdra¬ 
ger emellan axel och blad icke är absolut, utan i flera fall en¬ 
dast relativ, så att man om de flesta delar endast kan säga 
att de hafva antingen ^n mer öfvervägande fortgående, uppsti¬ 
gande utveckling eller stambildning eller ock en mera afslutad, 
nedstigande utbildning eller blad-natur. Ty hvar helst nya de¬ 
lar bildas, afsöndras en del af den cellbildande massan för vi¬ 
dare utveckling, hvilken sednare då förhåller sig som appendi- 
culärt organ till den del, från hvilken den afsöndras. Enklast 
upplyses detta med de sammansatta bladen; i sin helhet för- 
