233 
9. Smälter man metallsyrorna med kolsyradt natron och 
behandlar massan med vatten, så löser sig så mycket mindre 
af det metallsyrade natronet, ju mindre vatten man användt, 
samt mera deraf, ju rikare lösningen är på det i öfverskott 
tillsatta kolsyrade natronet. Det metallsyrade natronet löses 
äfven af mycket vatten likväl alltid blott till en del. 
1 0. Sammansmältas metallsyrorna med kaustikt kali och 
behandlar man den smälta massan med vatten, så far man 
en klar lösning såväl vid användande af litet, som af myc¬ 
ket vatten. 
I I. Sätter man saltsyra i öfverskott till en lösning af 
metallsyradt alkali, så fälles en del af syran såsom hydrat, 
under det att en annan del löses i en opaliserande vätska. 
12. Uti denna vätska åstadkommer galläppletinktur en 
'mörk orangefärgad fällning. Samma färg antager det fugtiga 
låydratet eller den fugtiga svafvelsyrade föreningen, då den 
öfvergjutes med galläppletinktur. 
13. Igenom metallsyrornas sammansmältning med kisel— 
'syra och kolsyradt alkali samt den smälta massans behand¬ 
ling med vatten, bekommer man en vätska, hvilken, ehuru- 
5 väl den håller upplöst såväl kiselsyra som metallsyror, likväl 
eke fälles vid öfvermättning med saltsyra. Men tillsättes 
'ierefter ammoniak i öfverskott, så* uppstår en ganska betyd- 
ig gelatinös fällning, bestående af en blandning utaf kisel— 
iyrans och metallsyrornas hydrater. Närvaro af kiselsyra 
förhindrar således här metallsyrornas afsKiljande medelst 
-saltsyra. 
J 14 . För biåsröret företer metallsyrornas blandning ett 
»förhållande, som temligen nära öfverenstämmer med en 
Iblandning af niobsvra och pelopsyra. Jag anförer här icke 
-le små skiljaktigheter, hvilka härvid förefinnas, emedan 
ojjag .har skäl att anse de af mig beredda syror icke vara 
-[fullkomligt fria ifrån främmande inblandningar. Denna om¬ 
ständighet förklarar hvarföre jag icke blott på kol, utan äfven 
