5 
egentlig kun om at vise Maaden, hvorpaa Lithotryaen formaaer 
lidt efter lidt at udhule Koralmassen. 
Naar man betragter Bunden af en Lithotrya-IIuIe seer man 
strax at Kalkpladens yngste Lag ikke naaer heclt ned til Bunden 
og at der nedenunder det endnu findes en lille Fordybning 
ind i Hulens Væg*); ved nærmere Eftersyn vil man finde, at 
denne egentlig kun er Enden af en svag Fure eller Rende langs 
Hulens ene Væg, der imidlertid i sit bvrige Lob bliver mindre 
tydelig derved, at den udfyldes af Skalstriben og sædvanlig taber 
sig lidt op imod Mundingen, skjdndt den dog ogsaa i visse 
Tilfælde kan spores lige op til denne. Naar Dyret sidder i sin 
Hule, optager denne Fordybning den nederste Ende af Stilken, 
dci rager lidt udenfor den skaldannendc flade, idet den krummer 
sig noget over mod den Side, hvor denne findes, og umiddelbart 
neden under den danner en lille overkrænget Dup. Den nederste 
Ende af Stilken, ligger altsaa bagved den Deel, hvormed Litho¬ 
tryaen sidder fast, og det er oiensynlig den, som afgiver det egent¬ 
lige Borcrcdshab , hvis Værk den ovennævnte Hende er: altsom den 
borer længere ned , glider Dgret bagefter og det uden et eneste die * 
blik at opgive sin Fasthæftning til Hulens Væg , idet Kalkpladen 
forlænges ved nye Tilsætninger, medens Dyret flytter sig. Paa 
denne Maade skeer Boringen indad; den nddvendige Udvidning 
af den engang dannede Hule synes derimod hele Stilken at iværk¬ 
sætte ^ ed sine bestandige Sammentræknrnger og Udvidnin^er; 
Hullerne formes derved ndiagtig efter Stilken, og saaledes kan det 
forstaaes, hvorfor de blive ovale, en Omstændighed, der navnli- 
gen bidrog til at Sowerby aldeles ikke turde indlade sig paa at 
forklare, hvorledes disse Huler dannedes, skjdndt han ikke var 
i Tvivl om, at de jo vare selve Cirripederncs Værk. At Stilken 
virkelig i sin hele Længde er istand til at virke ind paa Hulens 
^ æ gge, derpaa har man et Bcviis i den Omstændighed, at de 
ældste Partier af Skalstriben op ad mod Hulens Munding hyppigen 
*) Tab. i fig. 3. 
