2(51 
og man synes ogsaa ad andre Vcie at maatte komme til en lignende 
Slutning. Naar man nemlig betænker den store Bestemthed og 
Lovmæssighed, der forresten hersker i Tandforholdene hos Patte¬ 
dyrene, vilde det være i hoi Grad forunderligt, om en Sæl, der 
slaaer Phocci gronlandica og Pli. hispida saa nær, som Phoca barbata 
gjor, normalt skulde have enMelkekindtand mere end disse to Arter, 
naar dog de hos dem forekommende 3 Melkekindlænder fremdeles 
findes igjen hos de dem meget fjernere staaende Former, Graasælen 
og Klapmydsen, og saaledes virkelig synes at være det gjennem- 
gaaende Tal hos hele de egentlige Sælers Afdeling. Endelig 
kan den Plads, som Tanden indtager, heller ikke andet end 
vække Mistanke imod den; thi der gives ellers ikke noget Rov¬ 
dyr, ja! man kan endog sige overhovedet ikke noget helerodont 
Pattedyr, hos hvilke Melketændernes Række bagtil i Ivjæben naaer ud 
over Pladsen for den fjerde præmolaris i det andet Tandsæt*). 
’) Hvalrossen kunde synes tildeels at gjore en Undtagelse, forsaavidt man 
vil henregne de smaa Kindtænder bagest i Kjæberne bagved de tre 
store forreste Par, og navnlig den femte i Overkjæben, til Melketand- 
sættet. Men det forekommer mig ikke at være nødvendigt; de have jo 
aldrig nogen Tandkime til en Erstatningstand liggende under eller over 
sig; flere eller færre af dem findes, skjondt Melketænderne forresten 
svinde saa hurtigt, ikke ganske sjeldent, endnu hos midaldrende eller 
endog ældre Dyr, og naae undertiden en meget betydeligere Storrelse 
end sædvanligt, i hvilke Tilfælde man har villet forklare dem som 
usædvanligt seent udviklede Melketænder. Ved at antage disse Tæn¬ 
der for det andet Tandsæts molares, hvis Udvikling hurtigt afsluttes, 
saa at de ikke egentlig komme til at fungere, vil man, som det let vil 
sees, bringe en storre Overensstemmelse ind baade i Tandfor¬ 
mel og Tandskifte mellem Hvalrossen og dens nærmeste Slægt¬ 
ninge, Odderne, end man skulde vente efter den anden Tydning, 
efter hvilken Afvigelsen i den Henseende mellem disse Former er saa 
stor, at den er vanskelig at komme ud over. En slig ringe Størrelse 
og tidlig Udfalden af de ægte molares, medens præmolares blive sid¬ 
dende, turde heller ikke være ganske uden Analogie; hos et andet 
Rovdyr, der ogsaa besidder et forunderligt abnormt Tandsæt (om det 
end forresten aldeles ingen Lighed frembyder med Hvalrossens) Prote- 
les nemlig, finde vi ogsaa de ægte molares mindre end de foranstaaende 
præmolares, og de falde sædvanligt, ialfald for en Deel, saa tidligt ud, at 
de fleste Forfattere tilskrive Slægten £ eller vel endog kun f Par Kind¬ 
ænder istedetfor som dog ere det den egentlig tilkommende Autal. 
18 ' 
