188 
interessante Stykker (hvorom jo allerede den ovenfor omtalte 
Turdus atrigularis bærer Vidneshyrd), blev der dog i Tidsrummet 
fra 1821 til 1830 i Museets europæiske Fuglesamling kun optaget 
omtrent 150 af de af ham ved Brunsblittel skudte Fugle, deels 
for dermed at erstatte ældre mindre gode Exemplarer, deels for 
at faae visse Arter fyldigere repræsenteret; og med hvert fol- 
gende Aar blev det selvfolgelig stedse færre af de der forekom¬ 
mende Fugle, som Museet havde directe Brug for. 
Det er derfor ikke mere end hvad der tilfulde kan forsvares, 
naar jeg siger, at ihvorvel Woldike maaskee nok kunde have 
et billigt Krav paa, at de treaarige Engagementer fornyedes, 
saalænge han ikke havde faaet anden Erstatning for sin Samling, 
havde atter Museet for sin egen Skyld Grund til at onske, at 
han maatte opnaae en saadan. Men dette var forbundet med 
Vanskeligheder. Woldike var nemlig ved Familieforhold bundet 
til Brunsblittel; han vilde derfor ikke blot have et Embede, men 
et Embede i Brunsblittel, eller ialfald et Embede, som tillod 
ham at blive boende i denne lille By. Det blev ham tilbudt at 
træde ind i Armeen som Major, men dette afslog han, og saale- 
des gik Tiden, indtil han, jeg troer i 1842, fik Toldforvalter- 
Posten i Brunsblittel, hvilket Embede, saavidt jeg veed, var 
lonnet med 1700 Rd. og fri Bolig. I den lange Tid, hvorom 
Talen er, henvendte Woldike sig gjentagne Gange personligt 
til Kongen, foruden at han selvfolgelig sogte Stotte hos Museets 
Bestyrelse og hos énkelte indflydelsesrige Mænd udenfor denne. 
Men den, som paa hans Anmodning i Reglen maatte forebringe 
hans Onsker og tale hans Sag, var min Fader, og ligesom denne 
utrættelig udforte dette ikke altid lette eller behagelige Hverv, 
saaledes vidste Woldike, at han hos ham stedse fandt trofast 
Bistand. Jeg skal til Beviis herpaa ♦ afskrive nogle faa Linier 
af et Par af hans Breve til min Fader; i det forste, skrevet lige 
ved Udgangen af Aaret 1821, da han havde faaet Underretning 
om, at der var tillagt ham 600 Rd. aarlig i tre Aar, hedder det: 
. . . . „De har styret min Sag til det gode — eene Dem har jeg 
at takke for min Fremtids Glæde — Himlen skjænke mig en 
ligesaa stor Glæde at kunne vise mig Dem erkjendllig^. Det 
andet, fra Efteraaret 1839, slutter saaledes: .... „og for den 
Mand, for hvem jeg i hdieste Grad af Hoiagtelse offrer Liv og 
Blod a .... 
