103 
lo eller tre Kullag, hvoraf det nederste er 3 Fod mægtigt og 
bestaar af gode Kul. Lagene se ud til at ligge omtrent hori- 
zontalt. 
Henved en Mil længere inde i Landet, ved HarraK, ligger i 
en Hoide af c. 920 Fod over Havet overst i Skrænten ved et 
lille Elvleie et Lag gode Kul paa c. 3 Fod. Faldet 5° SO. 
Her henter Udliggeren ved SarKaK om Vinteren med Hunde¬ 
slæder sine Kul, efter hans Opgivelse vel omtrent 50 Tonder. 
Kullene brydes samtidig med at de hentes, og skulle, som 
Grønlænderne udtrykkelig fremhævede som karakteristisk for dette 
Sted, aldrig være frosne. 
Det ostligste Sted, hvor jeg har truffet de kulforende Dan¬ 
nelser, er ved Udstedet SarKaK, hvor der c. 1 k Mil fra Kysten 
findes nogle Sandbakker, der indeholde forkullede Træstammer, 
men, saavidt jeg veed, ikke Kullag. 
Ved Undersøgelse af de næsten overalt i de kulforende 
Dannelser forekommende Plantelevninger har, som ovenfor an- 
fort, Heer vist, at de paa de her omhandlede Strækninger 
forekommende Kul tilhore det ovre Kridt og Miocenformationen, 
og altsaa nærmest ere Brunkul, hvad ogsaa den kemiske Under¬ 
søgelse bekræfter*). Have disse Kul saaledes ikke nogen hoi 
Brændselsværdi, saa ere de dog alligevel fortrinlige til Husbrug 
og ville utvivlsomt blive af stor Betydning, naar engang den 
indfodte Befolkning kommer til at indse Nytten af bedre Huse, 
og Anvendelsen af Kakkelovne og Tranlamper isledelfor de na¬ 
tionale Spæklamper bliver almindelig. 
Hvad Brydningsmaaden af Kullene angaar, da er den, paa 
* f 
Grund af de eiendommelige geognostiske og klimatiske Forhold, 
forskjellig fra den, der anvendes i andre Lande; thi medens de 
*) Forchhammer i »Schouws Ugeskrift«, 2den Række, Bd. 7, S. 344, 
Warta i Heers »Flora fossilis arctica», S. 5 og Joh nstrup i »Over¬ 
sigt over d. K. D. Vid. Selsk. Forhandl.« 1873, S. 184. Efter John- 
s trup staa de gronlandske Kul under de bornholmske og færoiske, 
men ere bedre end de jydske. 
