122 
Zeit.», S. 626, «Fructificationstheile von Spirodela«), — Endelig 
i 1874 er det samme Forhold paavist af S to 11 i Stængelraarven 
hos mange Malvaceer, f. Ex. Hibiscus («Bot. Zeit.» 1874, 
«Ueber die Entwickelung des Kallus bei Stecklinge»). 
Fænomenet er altsaa ingenlunde sjeldent, naar man tager 
Hensyn til Antallet af de Arter, hvor vi kunne finde det; men 
det er dog endnu kun paavist hos faa Familier, og jeg antog 
derfor, at det vilde kunne have sin Interesse at paavise det paa 
andre Steder i Planteriget, hos Planter, der ikke ere beslægtede 
med de ovenanforte. 
Under et Studium af Planternes Farver havde jeg netop 
taget en Hyben af Rosa centifolia for mig, og ved at undersoge 
den under Mikroskopet blev jeg opmærksom paa, at flere af de 
saa talrig forekommende Krystalgrupper vare ophængte ved lig¬ 
nende Traade som de hos Kerria , Anthurium o. s. v. Man sér 
nemlig i mange Celler, at der fra Krystalgruppen udgaar Strænge 
af samme Lysbrydningsevne som Cellevæggene, og meget hyppig 
kan man sé en ganske skarp og tydelig Masse omgive Krystal¬ 
gruppen. Strængene farve sig ganske som Cellevæggene, naar 
Præparatet behandles med Klorzinkjod, ligesom ogsaa Anilin¬ 
farver optages begærlig af dem og Cellevæggen, hvilke Reaktioner 
karakterisere dem som Cellulose. Krystalgruppen er dannet af 
talrige Krystaller af oxalsur Kalk. Man træffer ogsaa enkelte 
Krystaller og Tvillinger ophængte paa samme Maade. 
I mange Celler sér man en stor Krystalgruppe udfylde hele 
Cellen og med nogle af sine Spidser stotte sig til Cellevæggen; 
en Cellulosestræng lader sig da ikke iagttage, og vi have vel her 
Tilfælde analoge med de af Rosan o ff beskrevne (sé ovenstaaende 
Citat). 
Angaaende Stedet, hvor disse Krystaller forekomme i Hy- 
benen, kan jeg for det forste bemærke, at de ikke findes i Epi- 
dermis eller i Hybenens Stilk; de forekomme dernæst talrigere i 
Hybenens nedre Ende end i den ovre, og endelig synes de at 
være talrigst indenfor Karstrængsystemet; det Cellelag, der 
