66 
Consislorialraad Qvistgaard lil Aagerup; og dernæst del ikke ringe 
Antal at‘ mindre fuldstændige Ifovedskaller og andre Skeletdele, 
som forskjellige private Alænd have indsendt. — I det Hele be¬ 
vares der vistnok i vore Museer Levninger af mere end en Snes 
Individer, og om dette Materiale end langtfra er tilstrækkeligt til 
al besvare mange af'de Spdrgsmaal, som med Tiden kunne ven¬ 
tes besvarede af saadannc Levninger, saa er det dog indsamlet 
fra saa forskjellige Egne af Landet, at der ingen Tvivl kan være 
om, al denne Oxeart i sin Tid har været udbredt over hele l^an- 
det, og det indenfor den nuværende Jordperiode. Men hvor 
fjern denne Kjæmpeoxens Tid ligger fra vor Tid^ hvornaar delte 
Dyr ojthdrte at leve her og af hvilke Grunde, derom lade de i 
Torvemoserne opgravne Levninger os saameget mere i Tvivl, som 
man neppe om nogen af dem har saa noiagtige Opgivelser af de 
Forhold, hvorunder de ere fundne i de enkelte Moser, at man 
derefter med nogen Rimelighed turde henfdre deres Nedsænkning 
i disse til noget af de storrc Tidsafsnit, som Mosernes forskjel¬ 
lige Lag tilnærmelsesvis kunne antyde. — For vort Naboland 
Skaanes Vedkommende har imidlertid et i en Torvmose opgra¬ 
vet Skelet af denne Oxeart paa en anden Maade bragt en nær¬ 
mere Tidsangivelse; Tornene paa dette Skelets Lændehvirvler findes 
nemlig at være i Dyrets levende Live beskadigede paa en saa 
eiendommelig Maade, al man med den allerstdrste Sandsynlighed 
tor sige, at Dyret kun kan være bleven saaret vid Menneskehaand^ 
ved et af denne kraftig udsendt spidst Redskab. Dette Skelet 
skylder Lunds Museum Hr. VroL Nilsson^ og ham skylder Viden¬ 
skaben ogsaa den anfortc lærerige Kjend sgjerning, der er optaget 
i denne Forfatters bekjendte A'ærk: „Skandinaviska Nordens Urin- 
vånarc“ og i flere af hans Skrifter’^), og ved hvilken det altsaa tor 
ansees for tilfredsstillende sandsynliggjort, at i Skaane idetmindstc 
har denne nu forsvundne Oxeart levet senere end Landets Beboelse. 
*) See bl. 11. St. Kilssons Skandinavisk Fauna. 1. Dåggiuren. 1847. S. 
546-47; smign. Sammes Urinvanaro. Tab. XV. lig. 175-177. 
