9 
Begge de angivne Forhold hos Bagfoden af den olandske 
Fro antyde fdlgelig i Forening, at de afLinné beskrevne Individer 
ikke have kunnet tilhore min Rana platyrrhinus ^ men kun For¬ 
men Rana oxyrrhinus^ og navnlig Hunnen af denne Art, der 
netop har den kortere Svdmmehud. 
At Linné i Virkeligheden har netop havt Hunner for sig 
til sin Beskrivelse, gaaer utvivlsomt frem af det ene Led i denne, 
der indeholder et Kjonsmærke. Naar man nemlig sammenligner 
Hannens og Hunnens Forfodder, vil man let bemærke, at om 
end Fors kj ellen imellem Tommelfingrenes Længde 
hos de toKjon ikke er stor, bliver den dog, paa Grund af 
Forskjellen i denne Fingers Tykkelse ogHoldning hos 
de to Kjon, ikke blot kjendelig forOiet, men ioinefaldende. 
Linnés Udtryk om Fortæerne: „den 
2dre og 4dt kortare^ ere saaledes træf¬ 
fende for Hunnen, men ikke for Hannen, 
hos hvilken den fdrste Taa ikke vilde 
synes længere end de to nævnte, men 
alle tre maatte forekomme ham at være 
lige lange^); see hosstaaende Figurer, 
der fremstille Forfodderne af de to Ar¬ 
ter, Hannernes tilvenstre, Hunnernes 
tilhdire, R. platyrrh. dverst (p^^ R. 
oxyrrhin. nederst (o). 
Da Linné Aaret efter, i 1746, udgav sin Fauna Svecica^ op¬ 
tog han deri fire svenske Arter af/?awa, to efter egne Iagttagelser; 
Froen (250) og Sk ru p tudsen (253), medens de to andre 
Arter, Klokkefrden (251) og Lovfroen (252) kun vare ham 
*) Den Omstændighed, at Linné ikke omtaler Tommelfingrenes betyde¬ 
ligere Tykkelse, saaledes som de altid, om end i ulige Grad, findes hos 
Frohannerne, vil ogsaa være et indirekte Bevis for, at hans Beskrivelse 
er udkastet efter en Hun. 
