63 
er beskrevet som en egen Art (|p. oxyadenia Torr., Sitgreaves 
1. c. Tab. 17). 
Et nærmere Kjendskab til den krisltornbladede Eg har bi¬ 
draget til at bestyrke Rigtigheden af den Betydning, som jeg har 
tillagt Griflerne i Egenes Systematik. Den har nemlig fordget 
Antallet af de Exempler, som vi ogsaa tidligere kjendte paa, at 
naar hos en Egeart ved en Blanding af to eller flere naturlige 
Gruppers Karakterer Grændsen mellem disse Grupper synes ud¬ 
visket, da vil man dog altid paa Griflerne kunne erkjende Artens 
nærmeste Slægtskab^). Vi se ogsaa her et Bevis paa, at et 
ndiagtigere Kjendskab til de sande Slægtskabsforhold i Regelen 
vil bringe de skarpe Grændser mellem de naturlige Grupper, 
som ifdlge en mangelfuld Undersøgelse synes at være tilstede, 
til at svinde. Arter som nærværende give fremdeles vigtige 
Fingerpeg med Hensyn til Forstaaelsen af Arternes Oprindelse. 
Quercus agrifolia synes saaledes at være en Urform-), som 
har spaltet sig i to forskjellige Artstyper, af hvilke den ene 
ligger til Grund for Underslægten Erythr oh alanus ^ den anden 
for //ex-Gruppen. Eller er den maaske en Art, som er 
opstaaet ved Krydsning mellem en Er ythr oh alanus og en Ilex? 
Disse Sporgsmaal maa det være fremtidige Undersøgelser for¬ 
beholdt at besvare. — Den kristtornbladede Eg har dog, forsaavidt 
den maa lægges til Grund for en egen Section, fornemmelig 
Interesse derved, at denne Section er eiendommelig for Cali¬ 
fornien. Herved træder det nemlig tydeligere frem, end tidligere 
var Tilfældet, at de Forhold, som ere de mest karakteristiske 
‘) Se Naturh. Forenings vidensk. Meddel, f. 1866 p. 63. 
*) Saadanne Urformer o: Arter, som ifølge deres nære Slægtskab eller 
Identitet med tertiære Former maa antages at høre til den 
nærværende Jordperiodes ældste Beboere, ere karakteristiske for den 
californiske Flora. Den mærkeligste af disse er maaske Sequoia semper- 
virens, som er indskrænket til en lille Del af Californien og synes i 
Begreb med at uddø, medens den neppe som Art forskjellige Sequoia 
Langsdorfii i den tertiære Tid var udbredt over den største Del af den 
nordlige Halvkugle. 
