207 
Foglarna“ (3. uppl. 1858) og netop med Henvisning til von Wriglits 
Afhandling; fremdeles ere de naturligvis atter beskrevne i sidst¬ 
nævntes eget, efter hans Død af Palmen fortsatte og afsluttede xir- 
bejde „Finlands Foglar“ (senare afdelingen, Helsingfors, 1873). 
Endelig skylder man ganske vist von Wright den udførligste og 
bedste Underretning om de oftnævnte Fjær; men man skylder ham 
ikke den første; thi Fjærene ere allerede nævnte i en af de ældste 
Beskrivelser og angivne paa en af de ældste Afbildninger, man 
har af Konge-Ederfuglen, nemlig Sparrmans i „Museum Carlsonia- 
num“ (1787). 
Det kan saaledes ikke nægtes, at man allerede længe førend 
Offenliggjøreisen af Forfatterens Artikel i Grunden ofte nok var 
blevet belært om Konge-Ederfuglens Vingeprydelser; da Forfatteren 
imidlertid ikke er Fagmand, vilde det neppe være ganske billigt 
at bebrejde ham, at dette ikke har været ham tilfalde bekjendt, 
og da hans Artikel i alle Fald meddeler et ikke forhen i Litera- 
tnren optegnet Eksempel paa den omtalte Fugls Forekomst ved 
vore Kyster, kan Offenliggj øreisen for saa vidt ogsaa kaldes en 
Vinding; var den medgivne Afbildning virkelig god og von Wright’s 
saa fejlfuld, som Forfatteren mener, vilde det endnu mere kunne 
siges. Men det maa rigtignok under alle Omstændigheder beklages, 
at Artiklen paa sine Steder bringer fejlagtige Angivelser, som tilmed 
staa i Strid med allerede foreliggende rigtige. Kaar Forfatteren 
saaledes kalder den understliggende af de to ejendommelige Skulder- 
fjær „bruunlig“, men den øverstliggende „blaa“, vækkes derved 
Forestilling om en stor og iøjnefaldende Forskjel i disse to Fjærs 
Farve, som slet ikke er tilstede, og Ordet „blaa“ er endog saa 
langt fra at passe, at det er uforstaaeligt, at det overhovedet kan 
være brugt. Fremdeles turde Forklaringen af de titomtalte Fjærs 
Stilling og Leje være noget uklart udtrykt, selv om den maatte 
være rigtig ment. Der siges nemlig, at Fj ærene opnaa „deres 
meget iøinefaldende Stilling^ derved, „at de ere saaledes befæstede 
i Huden, at de hvile paa Inderfanens Kant, støttede af det spidst 
tilløbende Skaft, og komme derved til at vende Yderfanens Spids 
