berettiget til at formode, at aldeles jevnsidesløbende Forskjellig- 
lieder ville optræde hos den vestafrikanske Art, Sep. ornata, hvis 
i Pariser-Museet opbevarede Individer ikke i denne Henseende ere 
bievne undersøgte. 
Efter at have saaledes iidredet Kjønsforskjellene gaaer jeg 
over til en kort Skildring af de Særforhold, der karakterisere 
begge Arterne lige over for de andre kJ endte Arter af Sepia. 
I Spidsen for disse bør jeg vistnok sætte den svagt udviklede, 
noget eiendommelige Eygskal eller Sepium, der allerede havde 
1 . 2 . 
givet v. Hasselt Anledning til at benævne den indiske Art: SeiJ. 
inermis. Der er nemlig ikke alene ingen Spids eller rostrum ud¬ 
viklet paa den, men selv det Spor heraf, som findes saa svagt hos 
Sep. tuberculata og Sep. Lefebrei f. Ex., er ikke engang tilstede 
hos nogen af Arterne; der er kun noget fra Bagenden a den „iimbo“, 
hvorom Hornskjoldets Væxtstriber gaae. Paa Underfladen er der 
kim en meget svag Afleiring af den tættere Kalkmasse, der danner 
Kandlisten (Septallisten) om de porøse Udtoringslag h og som bi¬ 
drager saa meget til Dannelsen af Koppen eller Skaltragten hos de 
Arter, der have en saadan. Det bør endelig ikke forties, at der 
heller ikke er nogen ydre Kjøl paa Sepiet, som det vi have f. Ex. 
