XIII 
larverne, Sporene af Forlemmer hos Staalormeembryonerne, An¬ 
lægget af talrige Hvirvler i Fugleembryonernes Hale, Gællebuerne 
og hele det dertil knyttede, embryonale Karsystem hos Saurop- 
siderne, den, selv hos de højest staaende Hvirveldyr tydelige 
Chorda, Urnyren hos Pattedyrene, Tandanlæggene hos Barde¬ 
hvalerne o. s. v. Fra et almindeligt, morfologisk Synspunkt er 
disse embryonale Bygningsforhold ganske uforstaaelige; det er 
nemlig saa langt fra Tilfældet, at de kan betragtes som nødven¬ 
dige Gennemgangsled, td den endelige Form, at de tværtimod 
enten synes ganske betydningsløse for denne eller endog med 
stort Besvær gennem betydelige Omdannelser maa omformes 
efter dennes Behov. Først ved at betragtes fra det Synspunkt, 
der angives af d. b. G., faar de en Forklaring: det er Arvestykker, 
som Organismen saa at sige er tvungen til at slæbe med sig, 
hvad enten de er til særligt Gavn eller ej. 
Da saaledes Grundtanken i d. b. G. virkelig med Held kan 
benyttes i talrige konkrete Tilfælde, hvor samtidig ikke andre 
Forklaringer synes mulige, er det sikkert fuldtud forsvarligt at 
fastholde den, i al Fald saa længe, indtil der som Erstatning for 
den kan findes noget bedre. 
At gennem d. b. G. de nævnte embryonale Bygningsforhold 
faar genetisk Betydning, er unægteligt; at det imidlertid skulde 
være utilladeligt indenfor Embryologien at anvende den gene¬ 
tiske Betragtningsmaade, hvis uhyre Betydning for Morfologien, 
Systematikken og Palæontologien forlængst er almindeligt aner¬ 
kendt, er ikke let at forstaa; heller ikke ser jeg andet, end at 
Berettigelsen af denne Betragtningsmaade kun kan bestyrkes, 
naar det viser sig, at den ogsaa med Udbytte kan anvendes 
paa Embryonalstadierne. At disse, for snart 100 Aar siden, af 
Meckel og K. E. von Baer ikke opfattedes paa denne Maade, er 
i saa Henseende fuldstændig uden Betydning; selv von Baer 
raadede jo desuden kun over en meget ringe Del af de Kund¬ 
skaber, Nutiden sidder inde med, og hans hele Tankegang er 
unægtelig »blevet os ganske fremmed«. 
Medens da ogsaa d. b. G. selv i den nyeste Litteratur som 
sine Tilhængere kan regne talrige, fremragende Forskere — 
R. Hertwig, Korschelt og Spemann , for kun at nævne et Par 
Navne — og den Reaktion, som stundom fremtræder imod den, 
som Regel ikke er en Benægtelse af dens Grundtanke, men kun 
en Advarsel mod kritikløs Anvendelse af den, stemples den der¬ 
imod af Prof. Johannsen som »maaske den fordærveligste af alle 
falske Udviklings-Analogier«, som en Sag der »ligesom har sneget 
sig ind i de senere Generationers Tankesæt og præpareret deres 
Modtagelighed for yderligere gale Opfattelser i Konsekvens af 
den primære falske Analogi«. Efter disse saa nedsættende Ord 
venter man unægtelig at finde en udførlig Paavisning baade af, 
hvorfor d. b. G.s genetiske Sammenstilling af Bygningstrin hos 
