47 
oar, som utgora losgjorda delar av en kontinent. Dessa båda slags 
oar åga en helt och hållet olikartad djurvårld. På oceaniska oar 
finnas endast djur som på ett eller annat sått kunnat sprida sig dit 
over havet; inhemska dåggdjur och amfibier saknas dårfor i all- 
månhet, och faunan har en fragmentarisk prågel, som man ju 
måste vånta når den till stor del bestå av arter som av en tillfållig- 
het spridts over havet (seWallace 1892). 
Ostersjons oar åro kontinentala, men deras djurvårld har helt 
och hållet invandrat efter istiden, och når landisen drog sig till¬ 
baka, voro de lika isolerade som nu; havet stod t. o. m. ånnu 
hogre. Om de ej sedan dess stått i forbindelse med fastlandet, åro 
de alltså från djurgeografisk ståndpunkt likstållda med oceaniska 
bar. Men om det på dessa bar finnes djur, som ej kunna ha tagit 
sig over havet, eller om faunan i sin helhet har en prågel som 
utesluter mojligheten av en rekrytering på detta sått, har man ju 
de starkaste skål att anta att oarna någon gång efter istiden varit 
forbundna med fastlandet. Når man diskuterar denna fråga, måste 
man dock taga hånsyn till flera omståndigheter, som giva pro¬ 
blemen en annan karaktår ån når det gålier de bar, vilka behand- 
las i den allmånna djurgeografien; av de egendomligheter i faunan 
på vilka man oftast kan skilja kontinentala bar från oceaniska har 
o 
man hår ej mycken ledning. A ena sidan ligga dessa bar på ett mer 
eller mindre obetydligt avstånd från land; många djur, som ej kunna 
spridas till bar långt ute i oceanen, ha kunnat overskrida de havs- 
o 
vidder det hår år fråga om. A andra sidan år den tid djuren haft 
till sitt forfogande for att invandra till dessa bar relativt mycket 
kort. Sedan landisen bbrjade draga sig tillbaka från sydligaste 
Sverige, ha enligt De Geer’s och hans lårjungars undersokningar, 
som i sina huvuddrag måste anses fullt tillforlitliga, endast omkring 
13 000 år forflutit, och den tidpunkt då mera vårmefordrande djur 
kunnat borja invandra till det skandinaviska området ligger mindre 
ån 9 000 år tillbaka. Utsikterna for att djur, som endast genom 
en sållsynt tillfållighet kunna spridas over havet, skola ha kommit 
till dessa bar på detta vis, åro dårfor ojåmforligt mycket mindre 
ån betråffande bar, vilkas fauna kunnat rekryteras under oåndliga 
tidrymder. En enda individ kan ju ge upphov till en stam endast 
om den år en hona med befruktade ågg eller embryoner. Något 
som också måste tagas i betraktande år den isbelåggning av havet 
