50 
till Oland och Gottland, anse båda att med undantag for en del 
starka flygare en invandring i stor skala ej kunnat forsiggå over 
de nuvarande sjovidderna (hårvid forutsåttes att Oland fått en stor 
del av sin fauna direkt från kontinenten). Wa hl gren hånvisar 
betråffande fjårilarna till mycket beståmda uttalanden av Rebel. 
Denne framstående fjårilgeograf framhåller att utom vid massvan¬ 
dringar åven goda flygare ej frivilligt overskrida ens breda floder; 
dåligt flygande fjårilar åro ej heller ågnade for en passiv transport 
och kunna ej av starka vindar transporteras ens over en kilometer¬ 
bred vattenyta. Denna åsikt forefaller att gå for långt. Både 
fjårilar och andra insekter kunna utan tvivel, som t. ex. Wallace 
(1892) framhåller, foras med vinden långa stråckor, mycket långre 
ån från sodra och ostra ostersjokusten till Bornholm, Oland och 
Gottland (“from their extreme lightness they can be carried im- 
mense distances by gales of wind“). Hur forsiktig man måste 
vara och hur osåkra alla slutsatser åro som dragas ur enstaka 
arters forekomst, framgår av geometriden Tephroclystia sinnosaria’s 
invandringshistoria till de skandinaviska lånderna. Denna ostliga 
art år sållsynt på Bornholm och funnen på spridda stållen i det 
ovriga Danmark; man kunde frestas att uppfatta den som relikt 
på Bornholm lika vål som andra fjårilar med likartad utbredning. 
Som Wa higren (1908) framhållit, år denna fjåril dock en sen 
invandrare; Wa higren antar att den sedan borjan av 1890-talet 
spridt sig till skilda platser langs Sveriges ostkust och långt in i 
landet (ovre Klarålvdalen) samt till Gottland. Liksom i fråga om 
molluskerna har man dock svårt att tånka sig att faunan på Gott¬ 
land och Bornholm skulle kunna ha fått den sammansåttning den 
har, om den rekryterats endast genom tillfållig transport. 
Det finnes alltså inga djur på Bornholm och Gottland som såkert 
bevisa att dessa oar efter istiden stått i forbindelse med fast¬ 
landet (från Oland bortser jag- hår; frågan om djurens invandring 
dit år mera komplicerad, emedan avståndet från Sveriges kust år 
så obetydligt). Att de havsvidder som omge dessa oar utgora ett 
svåroverstigligt hinder for talrika djurs invandring, år dock oveder- 
sågligt. Djurvårldens sammansåttning talar mycket starkt for att 
Bornholm och Gottland i senkvartår tid stått i ett mer eller min¬ 
dre nåra samband med fastlandet. Det gåiler nu att undersoka, 
om geologiska fakta ståmma overens med detta antagande. 
