247 
rosserne optræder som Tordenskjolds soldater og gaar igen — op 
langs Grønlands kyst og ned langs Baffin Land. De er alle vegne, 
hvor der er mennesker, genstand for efterstræbelser, men saa længe 
det er eskimoerne, der er ene om det, er der ikke nogen større 
fare for bestanden, selv om de skulde faa rationelle fangstmetoder 
i stedet for den tankeløse plaffen løs med bøsser, som er et af 
hovedresultaterne af „civilisationens" indførelse hos dem. Det er 
mange remingtonkugler, der findes i de hvalrosser, der kommer op 
til Thule, ganske planløst anbragt i dyrene i ryggen, i siderne og 
andre steder, hvor det kun kan volde dyret smerte og lidelser, 
uden i nogen maade at svare til det tilsigtede: at dræbe dyret. 
Men jeg tror at turde paastaa, at det vil være farligt at udruste 
eller tillade udrustningen af store ekspeditioner med den hensigt 
at slaa hvalrosser ihjel. En følelig formindskelse i bestanden vil 
snart vise sig. Dyrene udnyttes jo langtfra helt, det meste vil blive 
smidt ned til føde for hajerne og andre fisk, og eskimoerne vil staa 
og mangle deres naturlige næring. 
Egentlige fjender i dyreriget har hvalrossen vist næppe, i alt 
fald frygter den vist ingen i større grad. Medens man ser nar¬ 
hvaler, hvidfisk og alle andre større hvaler i panisk skræk flygte 
uden sans og samling, naar spækhuggeren (Orca gladiator ) nærmer 
sig, ser man hvalrossen tilsyneladende uforstyrret fortsætte sine 
neddykninger efter føde, og eskimoerne har fortalt mig, at man 
har set dem forsvare sig med stødtænderne mod spækhuggeren, 
som efter nogen kamp fik sin snude flænget og flygtede bort. Selv 
har jeg engang set en bjørn, som blev funden død med ganske 
tydelige saar efter hvalrostænder. Den laa ved en vaage i isen, 
og af sporene saa det ud, som om hvalrossen har ligget paa isen 
med en unge, og at bjørnen har listet sig ind paa denne, men er 
bleven dræbt af moderen. 
Men ofte lider vistnok hvalrossen ret stor nød, naar isen lig¬ 
ger fast langt ud fra land, saa der bliver for dybt for den til at 
dykke ned efter muslinger, eller saadanne ikke findes; i alt fald 
ser man den altid komme ind til kysterne, saasnart storm eller 
springtid brækker isen op, og de holder sig der, saa længe det 
overhovedet er muligt for dem at komme op og drage aande. Det 
hænder da ofte, at enkelte fryser inde. Naar de saa ser sig spær¬ 
ret inde i en altfor lille vaage, og føden de kan naa derfra, er 
