inden det dræbende skud falder, som altsaa maa være absolut øje¬ 
blikkeligt dræbende. Hvalrossen ligger saa i vandet som et druk- 
net menneske, der flyder, med ryggen oppe og for- og baglemmer 
hængende ned. Men ved at tage fat i en saadan hvalros med 
en baadshage, faar man meget let dyret til at kapsejse, saa at 
hovedet gaar i vejret, hvorefter man hører en boblen, luften farer 
ud, og dyret synker. Dette sker meget let, og naar dertil kommer, 
at det er yderst sjældent, man faar skudt og dræbt hvalrossen, der 
er meget sejglivet, netop som den er fuld af luft, kan man gaa ud 
fra, at over 90 pct. af hvalrosser, der kun jages med bøsse, mistes 
til ingen nytte. Det er som følge deraf paakrævet, hvis vi vil lære 
grønlænderne i Dansk Grønland humane og samtidig rationelle 
fangstmetoder paa hvalrosser, at faa dem væk fra den tankeløse 
plaffen løs med bøssen. Der maa sættes fast i hver hvalros, inden 
den dræbes. Det er forfærdelige myrderier, der finder sted, dyrene 
skydes, saa det ofte tager lang tid for dem at dø, ja, mange maa 
vel sulte ihjel, før de faar ende paa deres lidelser. 
Først havde grønlænderen sin harpun, og det gik ham og dyrebe¬ 
standen godt, saa fik han forladergeværerne, folk uden lokalkendskab 
og følelse med dyrene opponerede paa grønlændernes vegne, i den 
tro, at de gavnede dem, og bagladerne blev indført, til liden baade 
for mennesker og dyr. Nu er fangsten sløj i det danske Grønland. 
Værre og værre bliver den aar for aar, men ikke desto mindre lyder 
raabet nu om magasingeværer, og de er allerede nogle steder at 
faa i Handelens butikker heroppe. Hvad jeg har vist her for hval¬ 
rossen, gælder næsten alt vildt heroppe: Her er nok, naar det 
bruges med fornuft, men der er intet at soide med. De hvalrosser, 
der ikke dræbes i aar, vil komme igen, næste gang flokken drager 
forbi. Lær folk at se lidt stort paa det og forstaa at holde hus 
med goderne i deres land. 
