60 
betragte denne Distinktion fremdeles som gyldig — min Acantho- 
poma annectens altsaa som forskjellig fra alle beskrevne Stego- 
philus-Axter og som Led af Gruppen „ Pygidinæ u — livis man vil 
fastholde denne Distinktion — i hvilken Gruppe den kommer 
nærmest til Pygidium (og Eremophilus) ,. men afviger fra dem 
blandt andet ved de Karakterer, i Henseende til hvilke den 
nærmer sig til Stegophilus. Jeg overser ikke, at netop nogle af de 
paagjældende nye Stegophilus - Arter heller ikke ere de nævnte 
nordamerikanske Forfattere personlig bekjendte, men da dette paa 
den anden Side dog er Tilfældet med nogle af dem, St. intermedius 
og St. ( Pseudostegophilus ) nemurus , beroliger jeg mig indtil videre 
med, at den omhandlede Karaktér fremdeles er uanfægtet som 
Slægtskaraktér, og at der ikke er nogen absolut Sandsynlighed for, 
at min Acantliopoma skulde have skjult sig i Stegophilus- S lægten 
— maaske som St. microps St. ? 
At den ved sin Indtrængen i Endetarm og Urinror formentlig farlige 
Fisk ikke kan være en Cetopsis , men maa være en stegophilagtig 
Fisk, har Reinhardt paa fyldestgjørende Maade udviklet i sin ofte 
citerede Afhandling. Navnet anvendes formodentlig i Folkemunde paa 
tiere Smaafiske af denne Gruppe, der frembyde habituel Lighed. 
Candiru’en omtales ogsaa af Paul Marcoy (Voyage å travers 
l’Américpie du Sud, Vol. II, p. 145—47), men den Underretning, som 
han meddeler, er kun af ringe Værd. Beretningen om «Caribernes» 
eller «Pirayernes» Anfald paa Menneskers Lægge ere aabenbart blan¬ 
dede sammen med de sædvanlige Fortællinger om Candiru’ens Ind¬ 
trængen "dans les parties seerétes des malheureux baigneurs*. Dog faar 
man den ikke uvæsentlige Oplysning, at det er de s maa Candiru’er 
("les intimes du genre«), hvis Størrelse næppe overstiger 2—3 Linier(!), 
som man i denne Retning har at frygte. Afbildningen — «Etude de 
Candini« — signeret med den Rejsendes Initialer, er en fuldstændig 
Umulighed, hvad den saa skal forestille. 
