91 
udmunde de paa Spidsen. Hos de her nævnte 3 Slægter, der 
næppe ere indbyrdes beslægtede, har Foden, som i alt Fald hos 
Dinochariderne ikke kan bøjes til Siden, tabt Betydningen • som 
Styreorgan under Svømningen. Naar disse Former støde paa en 
Hindring, styre de derfor ikke til Siden, men Foden smækkes enten 
som hos Dinochariderne opad og nedad, eller de to Tæer smækkes 
udad hver til sin Side som hs Furcularierne. Samtidig trækkes 
Hjulorganet ind, og Resultatet bliver, at Dyret farer et Stykke til¬ 
bage ; under Springet forandres Retningen som oftest saa meget, 
at Dyret, naar det atter giver sig til at svømme, kommer udenom 
Hindringen. 
Hos Fam. Rattulidæ er Foden altid meget svagt afsat fra det 
øvrige Legeme og utydelig leddelt; den ender ikke som i Alm. 
med et Par brede, hade Tæer, men med et forskelligt Antal ofte 
ulige lange Torne, der muligvis svare til Tæerne hos de øvrige 
Hjuldyr; som saadanne ‘ ere de i alt Fald altid hidtil bievne be¬ 
tegnede og opfattede. Hos Slægten Rattulus findes saaledes to 
lige lange Torne (Tab. II, Fig. 51), hos Mastigocerca (Tab. II, Fig. 52) 
to ulige lange, ved hvis Grund et forskelligt Antal mindre 
Torne i Alm. have deres Plads; undertiden forekommer kun en 
enkelt, meget lang Torn. Hos Coelopus (Tab. II, Fig. 53) findes i 
Følge Hudson-Gosse to Tæer, en skeformet, udhulet øvre 
Taa, i hvilken en nedenfor liggende mindre Taa passer ind. PI ate 
derimod angiver (p. 50)*), at der findes 5 Torne, af hvilke enten den 
højre eller venstre Sides Torn er længst, og de øvrige gradvis af¬ 
tagende i Længde over imod den anden Side. Mine egne Iagt¬ 
tagelser af dette noget vanskelige Forhold ere i Overensstemmelse 
med Plate’s. 
Hos ingen andre Hjuldyr optræde Klæbekirtlerne af en saadan 
Størrelse som hos disse Slægter; Sekretet udgydes ikke direkte i 
Tæerne, men i en stor, blæreformet, undertiden tvedelt Beholder, 
saaledes som først angivet hos Pia te og senere nærmere under- 
0 1. c. Se Side 58. 
