18 
ning. — Paa Sumatra, hvor ogsaa Junghuhn og Korthals 
havde indsamlet Planter, foretog Teysmann (1855—58) tre 
omfattende Reiser, og det er navnlig hans botaniske Udbytte, 
som har ligget til Grund for den Udsigt over Sumatras Flora, 
der skyldes Miquel (Sumatra, seine Pflanzenwelt u. deren Er- 
zeugnisse, 1862), og hvorved vi blive bekjendt med det i plante- 
geographisk Henseende meget mærkelige Forhold, at Sumatra og 
Java, uagtet de ligge hinanden saa nær, næsten uden Undtagelse 
huse ganske forskjellige Arter af Ege. 
Næst efter de indiske Oer ere Himalaya og Japan de paa 
Ege rigeste Egne af Asien. Det er vor Landsmand Nathaniel 
Wallich, Bestyrer af den botaniske Have i Calcutta fra 1818 
« 
til 1847, som vi skylde det forste fuldstændigere Kjendskab til 
Egene fra Himalaya-Gebetet, medens det navnlig er de om¬ 
fattende botaniske Undersøgelser, som Dr. J. D. Hooker fra 
Januar 1848 til Slutningen af 1850, den meste Tid i Forbindelse 
med Dr. Thomson, anstillede i den sikkimske Del af Himalaya- 
kjæden, der have bidraget til at fuldstændiggjore Listen over 
Egene fra denne Del af Asien. 
Allerede ved Thunbergs Reise lærte vi et i Forhold til 
Nutidens Kundskaber om Japans Ege stort Antal Arter at kjende. 
Han beskrev nemlig i „Flora japonica“ (1784.) 7 Arter; Blume 
har hertil foiet 8 Arter, og vi kjende i det Hele fra Japan og 
China omtrent 20 Arter. 
Hvad endelig de Bestræbelser angaaer, som have ledet til 
vort nærværende Kjendskab til det tredie store Egegebet, nemlig 
Orienten, da skulle vi her nævne tre Reisende, som i denne 
Henseende have indlagt sig Fortjeneste. K. Koch undersøgte 
1836 Transkaukasiens vestlige Lande, 1837 Arrarat og 1844 
den østlige Del af Transkaukasien. Han har i „Linnæa u (Vol.22) 
givet en Fortegnelse over de af ham i disse Lande samlede Ege 
■ 
og desuden udgivet et særeget Reiseværk (Wanderungen im 
Oriente, B. 1—3, 1846—47). — Russeren Tchihatcheff, der 
i 1846 lillraadle en stor naturvidenskabelig Reise i Lilleasien, 
i 
