12 
6 nye Arter. Denne Slægt afviger kun fra Esperella ved at be¬ 
sidde lutter Isocheler, medens Esperella har Anisocheler. Ganske 
vist nævne Eidley og Dendy i Slægtsdiagnosen ogsaa smaa 
Isocheler, men disse ere de nærmest tilbøjelige til at antage for 
yngre Væxttrin af hine. Da vi nu hos Arter af den gamle Slægt 
Esperella snart have lutter Isocheler, snart lutter Anisocheler og 
snart en Blanding af begge, er der ingen Grund til at beholde 
Slægten Esperiopsis, som selv under Forudsætning af, at Carters 
Theori havde været rigtig, vilde have været meget svagt begrundet, 
da Forskjellen mellem en Isochel og en Anisochel kan være yderst 
ringe og ofte indskrænker sig til, at den ene Ende af et saadant 
Spiculum er lidt større end den anden. Derimod er der formentlig 
god Grund til at dele saadanne Slægter som Myxilla og Desma- 
cidon, i hvilke nogle Arter have arcuate Isocheler og andre tre¬ 
tandede Ankere. 
Den af mig for det palmate Anisochel hos Esperella cupres- 
siformis og af Eidley og Dendy for det palmate Isochel hos 
Esperella mammiformis paaviste Væxtmaade har jeg nu fundet hos 
alle de Cheler og Ankere, som jeg har undersøgt i saa Henseende, 
og jeg tager derfor ikke i Betænkning at opstille den som Eegel 
for alle saadanne Spicula. Et saadant Spiculum begynder 
altid som en simpel, lige eller bøjet Stav, svarende 
til Skaftets Axe (axis manubrii). Fra dens Ender ud¬ 
springe dernæst under spidse Vinkler i Chelaen en 
enkelt og 
i Ankeret 3 — 7 Forlængelser eller For¬ 
greninger af denne, som komme til at danne Axerne i 
Næbene eller Tænderne (axes rostrorum vel dentium). 
Til de saaledes dannede Axepartier lægge sig nu efter- 
h aa uden Skaftets og Næbets tynde Sideudb redninger 
(alæ manubrii, alæ rostri). 
Væxten foregaar altsaa her ligesom hos de øvrige Spicula ved 
Apposition, idet vi foruden en almindelig Apposition over hele 
Overfladen tillige have en saadan efter bestemte Linier. Den af 
Carter udtalte Opfattelse, at de smaa Cheler og An- 
