134 
zerfallen in den gemassigten Zonen walirend der Winterkålte in 
einen er starrten Ziistand, den Winters ch laf, wobei Ver- 
danung, Atbmung und Herzliatigkeit sehr verlangsamt werden oder 
ganz rulien.“ 
Fra anden Side hævdes derimod med lige saa stor Bestemthed, 
at Frøernes Dvale ikke er nogen „Yintersøvn“ i dette Ords egent¬ 
lige Betydning, saaledes som det anvendes om visse Pattedyrs 
Yintertilstand. 
Sv. hlilsson. (Skandinavisk Fauna. 1842. S. 83—84): „Mot 
vintren går hon ned på bottnen af vattnen i dammar, grafvar och 
karr, der hon tillbringer den kalia årstiden, lickval icke, som 
man påstått, i et tillstånd af dvale och sansloshet.“ 
Leydig (Die aniiren Batrachier Deutschlands. 1877. S. 9): 
„Schon Bechstein hat hervorgehoben, dass die im Winterschlaf 
aufgefundenen Kroten nicht eigentlich er starrt seien, sondern 
sogleich -vvegzukriechen vermogen auch in der kaltesten Jahreszeit.“ 
Her staar saaledes to skarpt modsatte Meninger overfor hin¬ 
anden. Dog kan Modsætningen vistnok tildels ophæves eller i det 
mindste forklares ved at tage to nye, hidtil temmelig oversete. 
Momenter med ind i Betragtningen, 
a) Kuldens „opliveiide^^ liidrirkiiing. 
Leydig anfører som Bevis for sin Hævdelse af Forskjellen 
mellem Frøernes og Pattedyrenes Yintersøvn: „Fine Anzahl von 
Froschen und Kroten aus dem Schlamme hervorgezogen erschienen 
zunachst wie in tiefen Schlaf versunken; hald aber wurden sie 
munter, krochen und hiipften von dannen. Fin Warmbltlter, zur 
Winterzeit ausgegraben, wilrde nicht vermogen, dies ihnen gleich- 
zuthun.“ 
Der kan næppe være nogen Tvivl om, at vi her have at gjøre 
med den allerede af Spallanzani paaviste pirrende Indflydelse, som 
den pludselige Kulde udøver paa Frøerne. Det fremgaar af den 
hele Beskrivelse, hvor sikkerligen Fftertrykket maa lægges paa den 
Omstændighed, at Frøerne ved Udgravningen vare „wie in tiefen 
Schlaf versunken.“ Her se vi Frøerne i deres virkelige Yinter- 
