142 
det i Kegelen 2 — 3 Timer, før Frøen var optøet. De første Livs¬ 
tegn vare altid Trækninger i Bagbenene; først langt senere iagt¬ 
tages Hjærteslag, og endelig Aandedrætsbevægelser (se S. 157). 
En langsom Optøning er altsaa Betingelsen for, at en stiv¬ 
frossen Frø skal leve op igjen. (Jeg bar aldrig faaet en Frø 
levende ved umiddelbart at dyppe den i lunkent Vand.) I Frøernes 
Skjulesteder ude i ISTaturen ville de altid kunne være sikre paa en 
betydelig langsommere Optøning end den, jeg har anvendt paa 
Laboratoriet. 
Vi have nu set, hvorledes disse Dyr, der mangle ethvert ydre 
Værn mod Kulden, dog have de bedste Udsigter til at overstaa selv 
meget strænge Vintre. Naar man nu imidlertid ret jævnlig ved 
Foraarets Frembrud finder Bunden af Grøfter og Damme oversaaet 
med døde Frøer, saa ligger det nær at spørge: „Naar Frøerne 
virkelig kunne taale at stivfryse, hvorfor ere saa disse Dyr døde i 
Vinterens Løb ?“ Svaret herpaa maa da blive saaledes: Da Ligene 
findes ovenpaa Bunden, er der ikke Tale om, at vi her have at 
gjøre med vintersovende Frøer, som ere overraskede af Kulden i 
deres Vinterkvarter (som jo er under Bunden). Hvad der er sagt 
i dette Afsnit om Frysningen i Jord eller Luft, gjælder derfor ikke 
for disse Frøer, som aabenbart have tilbragt Vinteren svømmende 
om under Isen. Frøerne kunne da være døde af 2 Aarsager, enten 
1) kvalte ved Iltmangel, eller 2) dræbte ved Indefrysning i Isen. 
Da imidlertid Meningerne ere delte om, hvorvidt fuldstændig 
Indefrysning er dræbende for Frøerne, skulle vi betragte denne 
Frysningsmaade noget nærmere. 
Indefrysning i Isen. 
W. Mtiller-Erzbach meddeler, at han gjentague Gange har 
faaet Frøer levende, efter at de i flere Timer have været 
indefrosne i Is (Ueber die Widerstandsfahigkeit des Frosches 
gegen hohe und niedere Temperaturen. Keichert und du Bois- 
Eeymond’s Archiv f. Anatomie, Physiologie und wissensch. Medicin 
1872. S. 754). Efter at alt Vandet var frosset, blev Glasset med 
