144 
liæftigt kæmpende Dyr. Saalænge Frøen endnu kar Kraft, strider 
den imod og forhindrer ved sin Varme Vandet i Ishulen fra at 
fryse. Men dens Kræfter ere snart udtømte; den lammes af 
Kulden, hvis den ikke allerede i Forvejen er bukket under for 
Indvirkningen af den af den selv udviklede Kulsyremængde i den 
ringe Vaudbeholdning, hvis Iltindhold den under sine hæftige Be¬ 
vægelser snart faar opbrugt. Kampen opgives, Varmeudviklingen 
standser, og Vandet fryser til Is. Men idet Frysningen finder 
Sted, kan Vandet i det afspærrede Eum ikke udvide sig til andre 
Sider end indad mod Frøen. Dyret klemmes sammen, og hvis det 
ikke allerede er dødt ved Kvælning, vil det nu omkomme ved 
Knusning. 
Dette stemmer ogsaa udmærket godt med, hvad W. Kochs 
anfører om en Igle, som han lod indefryse i et Glas. Efter Op¬ 
tøningen var Iglen død, og der viste sig paa dens Legeme talrige 
røde Blodpletter — aabenbart hidrørende fra Blodkarrenes Knus- 
uing ved Isens Tryk (Biol. Centralbl. 1892). 
Jeg er derfor af den Formodning, at naar Dr. Kochs som 
Dødsaarsag angiver „Vandets Krystallisation udenom Dyrene, men 
fremfor alt i Dyrenes Væv“, saa lægger han Eftertrykket paa 
et galt Sted. Vi have allerede set og skulle ogsaa senere yder¬ 
ligere se, hvorledes Vandets Frysning i Frøernes Legeme 
langt fra behøver at skade Organismen i nogensom¬ 
helst Henseende: Isdannelsen udenfor og omkring Frøen 
kan derimod blive i høj Grad skjæbnesvanger for den. 
Hvorledes W. Mullers Forsøg bedst kunne bringes i Samklang 
med Knauthes og Kochs’, er vanskeligt at afgjøre. Her kan spille 
saa overordentlig mange Faktorer ind med. Blandt andet er det 
ofte næsten umuligt at afgjøre, om Vandet i Frøens umiddelbare 
Nærhed virkelig er frosset, idet den i Vandet opløste Luft, der 
yderligere forøges med den af Frøen udaandede Kulsyre, ved Frys¬ 
ningen udskilles som fine Blærer, der gjør Isen uigjennemsigtig. 
Kochs maatte bore Huller gjennem Isen ned til Frøen for at for- 
